13. v. 1909. Ordförandens årsberättelse. 249 



för ensidighet, och å den andra en anmärkning öfver bristande 

 specialkunskaper, då jag redan intensivt höll på med samlare- 

 verksamhet. Städse prisar jag den geniale lärare, som gaf mig 

 verklig ledning för vetenskaplig kritik äfvensom impulser till 

 morfologisk uppfattning och forskning. Hvilken eggelse till 

 genetisk tankegång och entusiasm för fri forskning jag rönt 

 af en annan zoologs skrifter, går aldrig ur mitt sinne. Och att 

 jag ej därutinnan tagit alltför stark fart, tillskrifver jag den 

 kritik och det vetenskapliga samlif, som utan afbrott fortgått 

 i hemlandet, allt sedan ungdomsåren, och som ledt till ständigt 

 utbyte af tankar, särskildt beträffande vår fauna och flora. 

 Den, som haft förmånen af alla nu uppräknade impulser, kan 

 helt enkelt aldrig underlåta att förorda mångsidiga studier. 



Uti ingressen till dessa slutord och betraktelser utlofva- 

 des,' att till sist skulle beröras studier och forskningar, som 

 särskildt tangera vårt samfund. Flerstädes har jag redan an- 

 fört något som verkligen gör det, men mången skall kanske 

 ännu vänta ett mera sakligt yrkande i detta ämne. Emellertid 

 har det icke varit min afsikt att i detta, allaredan långt ut- 

 dragna föredrag framlägga några förslag i detalj, än mindre 

 att redogöra för några resultat. Jag vill hänvisa till det, som 

 för elfva år sedan framlades för Sällskapet närmast af profes- 

 sor J. P. Norrlin (Meddel. Soc. pro F. & F. Fenn., H. 24, p. 

 146—151). 



Däri framhölls, huru nyttigt det vore för Sällskapets verk- 

 samhet, om dess medlemmar kunde sammansluta sig för ge- 

 mensamt arbete, fördeladt så, att enhvar finge sin andel i mån 

 af ålder, kunskaper och förmåga, hvarvid begripligtvis de mera 

 förfarna skulle rådande, ledande se till att en genomgående 

 plan blefve följd. Det gällde nämligen ingalunda endast tek- 

 niska grepp, utan saken kräfde skoladt omdöme. Och under 

 öfver ty gelse att „työ tekijänsä opettaa" skulle säkerligen de 

 mindre förfarna inom kort tillägna sig den för arbetet utsta- 

 kade tankegången. Fördelen för alla vore uppenbar: genom 

 arbetets fördelning och de arbetandes frivilliga samverkan och 

 förkofran skulle ingen komma att hämmas och förkrympa ge- 

 nom andefattigt arbete, utan tvärtom inom afsevärd tid få 



