162 Schulman, Vildrenens utbredning i Finland. 13. V. 1910. 



Uppmuntrad af dessa tvenne bevis på vildrenens forn- 

 tida förekomst inom jämförelsevis sydliga och västliga delar 

 af vårt land, har jag skriftligen frågat personer, som vis- 

 tats i mellersta Finlands skogsbygder, huruvida de kände 

 till dylika fynd och fått följande jakande svar. 



Lektor R. Hammarström skrifver: „då jag sommaren 

 1896 vistades uti Ätsäri socken, besökte jag ett torp, belä- 

 get öster om Ätsärinjärvi invid Alanen-Kolulampi. Där såg 

 jag ett renhorn, funnet någonstädes i närheten. Ägaren till 

 detsamma var icke hemma, hvarför jag icke kunde få köpa 

 det." Öfverforstmästaren i Wasa läns inspektionsdistrikt 

 O. Timgren meddelar, att „hälften af ett vildrenshorn 

 påträffades år 1902 å en mo i närheten af Koirajärvi sjö 

 i Kivijärvi socken, nära rån till Perho, och år 1908 bitar 

 af horn i förmultnande tillstånd på en annan mo i samma 

 trakt. År 1906 hittades åter horn af vildren inom Pylkön- 

 mäki församling nära Pahkamäki kronotorp mellan Saarinen- 

 järvi sjö och Lehtomäki hemman af Kukko by". 



I detta sammanhang bör påpekas önskvärdheten af att 

 hornet från Alanen-Kolulampi torp i Ätsäri skulle inför- 

 lifvas med universitetets samlingar. Det står nämligen må- 

 hända ännu att fås på stället, att döma af redan anförda 

 citat ur lektor R. Hammarströms bref. 



Men icke allenast kroppsdelar af vildren förtjäna till- 

 varatagas. Äfven inom folktraditionen bevarade minnen 

 om vildrenen borde upptecknas för att tjäna som material 

 för belysande af frågan huru hastigt renen pä olika orter 

 af vårt land vikit för den påträngande odlingen och dragit 

 sig till allt ogästvänligare trakter. 



Enligt muntlig uppgift af forstmästaren baron G. Wrede 

 hade under det svåra nödår, som inföll under stora ofreden, 

 vildren visat sig inom Karvia socken af Åbo län. Flere djur 

 hade då blifvit fällda af befolkningen, som härigenom fick 

 en synnerligen välkommen hjälp i sin kamp mot den ho- 

 tande hungersnöden. Och öfverforstmästaren O. Timgren 

 anför i sitt redan citerade bref, att sextio års män för 

 honom uppgifvit sig minnas, att i deras barndom omnämnts 



