224 



Vi overværede desværre ikke Dannelsen af noget større 

 Isfjeld, men Bræen kalvede jævnlig under vort Ophold, idet store 

 Stykker faldt fra den øverste Rand, opløste sig i mindre Stykker 

 og derpaa gled eller faldt ned i Kalvisen med en Larm, som 

 kunde høres milevidt. 



Det har jo været noget omstridt, hvorvidt Dannelsen af de 

 store Isfjelde skyldes Vandets Opdrift eller Tyngdekraften. For 

 Uperniviks Isstrøms Vedkommende tror jeg med Bestemthed at 

 kunne sige, at Opdriften ingen Rolle spiller her; thi, hvis det 

 var Tilfældet, maatte det frigjorte Isfjeld rage op over Bræens 

 lodrette Kant. Mellem den Mængde Isfjelde, som opfyldte 

 Fjorden foran Bræen, saae vi intet, der naaede op til mere end 

 omtrent dennes halve Højde, og vi have heller ikke ved Uper- 

 nivik maalt Isfjelde højere end 150 — 200 Fod. Tværkløfterne 

 paa Bræens Overflade tyde heller ikke paa Opdrift, thi denne 

 vilde lukke dem. Den sandsynligste Forklaring er efter min 

 Mening, at Bræen skyder svømmende ud paa Fjorden, hvor den 

 da efterhaanden revner i hele sit Tværsnit, og det saaledes fri- 

 gjorte Isfjeld søger sig da en Ligevægtsstilling, medens natur- 

 ligvis samtidig en Mængde mindre Isstykker frigjøres saavel fra 

 Bræens Overkant, altsaa falde ned, som fra den under Vandet 

 værende Del, allsaa skyde op. 



Grønlænderne i Uperniviks Distrikt bruge ogsaa Udtrykket 

 »nakarpok», o: «falder ned», om Bræernes Kalvning. 



Som jeg tidligere har omtalt, støder Isen op til Østenden 

 af Kekertarsuak, uden at den dog berører denne, thi Øens stejle 

 Fjeldside udstraaler saa megen Varme, at Isens Afsmeltning 

 kan holde Skridt med dens Fremtrængen. Den Del af Isen, 

 der ligger nærmest Øen, er jævn og runder stærkt ned mod en 

 lille Sø, medens den øvrige Is ligesom Resten af Bræen er et 

 Virvar af Pigge. 



Man kan, om end med noget Besvær, komme helt ned 

 til Iskanten. Ussing, som var her nede, fandt Isen ganske 

 klar og blærefri, men af kornet Consistents , og Kornene 



