253 



Den 31te Juli gik vi atter ud af Fjorden. Paa Nordsiden 

 af denne og ude ved Mundingen skulde efter de engelske 

 Admiralitetskaart den saa meget omtalte «Devils Thumb» ligge. 

 Den bliver i Reglen afbildet som en høj , fritstaaende Søjle. 

 Den findes imidlertid ikke her, men der ligger et 2547 Fod 

 højt Fjeld, og jeg antager, at dettes stejle, snefrie Sydside, seet 

 paa Kant, har seet ud som en fritstaaende Spids, medens den 

 nordlige, jævnt heldende Skraaning, som i Keglen er dækket 

 af Sne, er faldet sammen med Luften, hvad der meget let kan 

 ske, naar Fjeldet sees i nogen Afstand. 



Den føromtalte stærke sydostlige Storm , som havde biæst 

 under vort Ophold i Fjorden , havde nu fuldstændig renset 

 Bugten for Vinterisen, og vi slog om Eftermiddagen Telt paa 

 en større i den nordligste Del af Bugten, og denne Telt- 

 plads skulde blive vort nordligste Punkt. Samtidigt med, at 

 Stormen havde kjørt Vinterisen tilsøes, havde den imidlertid 

 ogsaa frigjort den Mængde Kalvis og Isfjelde, som i Løbet af 

 Vinteren var produceret af de i Bunden af Bugten værende 

 store Bræer; denne Kalvis kom nu væltende ud og spærrede 

 Farvandet fuldstændigt nordefter. 



I stadigt Regnvejr laa vi nu her i 4 Dage for at afvente 

 nogen Spredning af Isen, saa at vi kunde slippe over til det 

 tæt Nord for os liggende Land, men uden Kesultat. 



Den 4de August saae vi fra Toppen af Øen (1755 Fod), at 

 der i Bugten Nord for det nærmeste Land laa fuldstændig fast 

 og brudt Is, som strakte sig mod NV. og Vest saa langt, som 

 man kunde se i Kikkert. Hvis man havde havt god Tid, vilde 

 der vel nok være fremkommet passabelt Farvand, men vi 

 skulde være i Upernivik senest den 15de August, og desuden 

 skulde vi helst paa Nedrejsen ind i det Indre af Bugterne, hvor- 

 til Isen paa Oprejsen havde spærret os Passagen. Jeg maatte 

 derfor bekvemme mig til at vende om, og jeg lod da paa Toppen 

 af Øen rejse en 8 Alen høj, kolossal Varde, hvor der i en 



