Det vigtigste af de Led, som endnu manglede i den Række af 

 Iagttagelser, der skulde give Oplysning om Indlandsisens Ud- 

 bredelse og dens fremskydende Bevægelse ud imod Kysten, er 

 jo nu tilvejebragt ved Expeditionen til Upernivik. Der er i 

 Aarenes Løb paa flere Steder i Beretningerne om disse samme 

 Undersøgelser blevet benvist til mine Udtalelser om herunder 

 henhørende Spørgsmaal, og det turde derfor vel være mig til- 

 ladt her at fremkomme med et Par Slutningsbemærkninger til 

 disse. 



Der er saaledes blandt audet udtalt forskjellige Meninger 

 om Maaden, hvorpaa Isbræerne kalve, eller Isfjeldene løsnes 

 fra den faste Landis. Grunden hertil er vel ikke saa meget 

 den, at kun een Iagttager vides nogensinde at have overværet 

 denne Naturbegivenhed og seet virkelige, større Isfjelde blive til, 

 som snarere den, at Kalvningerne ogsaa virkelig kunne foregaa 

 noget forskjelligt paa forskjellige Steder, tildels maaske endog 

 i den samme Fjord. Ganske almindeligt talt, følger det jo af 

 sig selv, at en Plade af Is, som efterhaanden fra Land skydes 

 ud i Havet, maa optages og tilintetgjøres af dette, alt som dens 

 Rand skydes frem, men Maaden, hvorpaa dette forøvrigt skeer, 

 er afhængig af Kystens og Havets Beskaffenhed, altsaa af Om- 

 stændigheder, som i Forhold til den Magt, der skyder Isen 

 frem, maa betragtes som tilfældige- Der kan derfor heller 

 ingen almindelig Regel opstilles for Kalvningen, kun saameget 

 kan vel siges, at, hvis Isfjeldene skulle opnaa en vis Størrelse, 

 maa Isbræernes yderste Del, næstefter at have den fornødne Tyk- 

 VHI. i s 



