Gjennem Grønlands Historie gaar, som den røde Traad, Spergs- 
maalet om, hvor Osterbygden har ligget, eller, med andre Ord, 
Sporgsmaalet om, hvor det var i Grønland, at Erik den Rode 
i Aaret 986 grundede en Koloni. I halvfemte hundrede Aar 
stod denne Koloni i Forbindelse med Omverdenen, navnlig Island 
og Norge, indtil de uheldige Forhold i Danmark og Norge i 
Midten af det femtende Aarhundrede bevirkede, at denne For- 
bindelse efterhaanden ophørte. 
Af de gamle Sagaer ses det, at ligesom Island var delt i 
4 Fjerdinger, saaledes var Grønland delt i 2 Hovedbygder, 
Øster- og Vesterbygden. Om disses indbyrdes Beliggenhed véd 
man kun, foruden hvad der kan sluttes af Navnene, at der var 
en ubeboet Strækning derimellem, hvis Længde dog angives 
meget forskjellig. Endvidere synes det, som om Forbindelsen 
mellem dem, selv om Vinteren, ikke var vanskelig. Osterbygden 
var den vigtigste af dem, og den laa nærmere Island og Norge 
end Vesterbygden. 
Allerede Erik den Røde maa, efter sin første Rejse til 
Grønland, have givet en saa udførlig Skildring af, hvor det var, 
at han agtede at bebygge Landet, at Folk alene derefter turde 
løbe an paa, paa egen Haand at finde Stedet. Saaledes be- 
tænkte jo Bjarne Herjulfsen, ifølge Erik den Rødes Saga, 
sig ikke paa at følge efter sin Fader, der var draget til Grøn- 
land, uagtet hverken han eller hans Folk før havde været i 
Grønlandshavet. Der er heller næppe nogen Tvivl om, at de 
mundtlige Beretninger om Sejladsen til Grønland i hele det 
1% 
