33 
at have ligget, da stemmer dette hverken med de gamle Skrifter 
eller de seneste Iagttagelser. Af disse mener Eggers derimod 
at kunne uddrage den Slutning, at Grønlands Østkyst, som en 
svag bugtet Linje, lige fra Kap Farvel og til 72° М. В. i det hele 
taget har Retningen S.V. til-N.O. Han gjennemgaar dernæst 
Sagaernes Beretninger om Rejserne til Grønland, ligesom ogsaa 
de gamle Kursforskrifter, og mener at kunne bevise, at disse 
pege hen paa, at Hvidsærk, Hvarf og Heriolsnæs, Punkter, der 
ere af særlig Betydning for Bestemmelsen af Østerbygden, ikke, 
som tidligere antaget, laa paa Østkysten, men derimod paa Syd- 
enden af Landet. . Derved ledes han altsaa til at antage, at 
Østerbygden har ligget paa Sydvestspidsen af Landet, og ved 
nu at sammenligne de gamle Chorographier med de af Bruun 
og Arctander i Aarene 1777—79 foretagne topografiske og 
antiqvariske Undersøgelser i Julianehaabs Distrikt bliver han 
saa slaaet af den mærkelige Overensstemmelse, der findes 
imellem dem, at han ikke tager i Betænkning at anbringe de 
gamle Navne paa Arctanders Kaart og derved hævde, at 
Julianehaabs Distrikt er Østerbygden. 
Dette Resultat, siger han, er han kommen til ved Studiet 
af de gamle Dokumenter, og, da Fortidens Lærde brugte de 
samme Skrifter, véd han ikke, hvormed han skal undskylde 
dem, at de ere komne til.at fremsætte en falsk Theori. Navnlig 
ved Hjælp af den bekjendte Række af gamle grønlandske Kaart, 
hvoraf Gjengivelser findes i Torfæus’ Grønlandia antiqva, søger 
han dernæst at paavise, hvorledes Fejlen er opstaaet, og kommer 
til det Resultat, at navnlig Th. Thorlacius og Torfæus bære 
Hovedskylden derfor. 
Herimod optraadte Wormskjold i 1814!) og søgte at 
hævde den ældre Anskuelse. De Grunde, han anfører derfor, 
ere i Hovedsagen følgende: . Den ældre Opfattelse er den, der 
1) Det skand. Litteraturselsk. Skrifter. 10de Aargang. 1814. 
IX. 3 
