у 
59 
der fra Fastlandet strakte sig langt 1508.  Ostlændingene 
sagde, at det var meget usædvanligt at træffe saa store Ismarker 
langs Kysten paa denne Aarstid. De forklarede, at Tilstede- 
verelsen af disse Ismarker skyldtes den Omstendigked, at 
Vinteren havde veret lang og streng, og at der ikke havde 
raset Fralandsstorme. Skjondt en NV.-Fohn i Midten af August 
ryddede godt op i Isen, saa at man fra et 1750 Fod højt 
Fjeld, Nunatak, saa godt som ingen Is saae tilsøs, men kun 
en Strimmel spredt Is, som adskilte det aabne Vand udenfor 
fra det aabne Vand langs Land, traf vi endnu i sidste Halv- 
del af August paa fast Vinteris inde mellem Øerne. Denne 
sinkede os ikke saa lidt, thi Vejret hlev nu blesende, og det 
endog altid med Modvind, saa at vi ofte med vore svert lastede 
og svagt bemandede Baade bleve hindrede i at gaa udenom 
Øerne, hvor der stod temmelig høj Sogang. Selv i de mere aabne 
Farvande, som mellem Pamiagdlikajik og Kardlit, laa der endnu 
den 18de August store sammenhengende Marker Vinteris, som 
først blev sat fra Land af en Storm i de paafolgende Dage. 
Samtidig med at den gamle, svere Isfod mange Steder tydede 
paa, at Vinterisen forst nylig var brudt op, dannedes der om 
Natten Tyndis paa Vandet, som endnu ikke var optøet om 
Eftermiddagen. 
Vi ankom til Graah’s nordligste Punkt paa Dannebrogs 
О den 25de August, altsaa en hel Maaned senere end Graah 
kom til sin nordligste Teltplads. Graah’s store Varde stod 
aldeles urert; ikke en Sten var faldet ned af den, men den 
Solvmedaille, som Graah havde nedlagt i den, fandtes ikke, 
skjondt enhver Sten blev fjernet og enhver Sprekke i Klippen 
nedenunder udskrabet med stor Omhu. Den eneste Maade, 
hvorpaa Medaillens Forsvinden kan forklares, synes mig at være, 
at Varden er bleven bygget, da Graah første Gang var derude 
påa denne Ø den 18de August 1829, medens Medaillen er 
indlagt den 214е s. M., da han atter var derude, ved at udtage 
nogle Sten, som senere igjen indsattes. Ostlendingene, der 
