122 
lykkedes det os at komme forbi Nunarsuak op i det mere 
aabne Farvand Syd for Umanak. 
Det var med en vis Ro i Sindet, vi drejede udenom 
Nunarsuak’s Ostende den Øde Juli og saae det stolte, 
skjenne Bjerglandskab afsluttet mod Nord af den lodret op 
af Havet rejsende 2200 Fod høje Umanak-Klippe, det første 
Maal for vore Ønsker. Det var en Æressag for vor 
beskedne Afdeling af Expeditionen at opfylde de Ønsker, 
Chefen det foregaaende Aar havde udtalt i sin Instrux til 
mig; men uden det Held, der nu engang fulgte os i denne 
Sommer,..var det maaske næppe naaet, og det vil derfor let 
kunne forstaaes, at der ligesom faldt en Sten fra vore Hjerter, 
da vi såa tidligt paa Sommeren kunde begynde at tage fat paa 
de for os hidtil ukjendte Egne. Vi havde det foregaaende Aar 
været 83 Dage om at naa fra Nanortalik til Tingmiarmiut, og 
nu havde Skjæbnen været os saa gunstig, at vi allerede den 
52de Dag efter vor Afrejse fra Nanortalik befandt os Nord for 
Tingmiarmiut. Vort eget Held gav os Haab om, at et lignende 
havde fulgt Hovedexpeditionen, og Begivenhederne kom jo til at 
vise, at vi ikke haabede forgjæves. 
Da vi henad Kl. 4 Efterm. den 9de nærmede os Umanak 
med Dannebrog vajende fra begge vore Baade, hørte vi pludselig 
et voldsomt Brøl inde fra Storisen, og et Øjeblik efter dukkede 
6 Hedningekajaker frem mellem Skodserne, arbejdende af alle 
Kræfter henimod os; snart havde vi Navfalik med 5 Kamme- 
rater paa Siden, Snushornene gik sin Gang, saa Taarerne trillede 
ned af Kinderne, alt medens vi gjensidig fortalte hinanden, hvad 
Nyheder vi havde at bringe. Navfalik mente, at vi snart 
maatte vente Hovedexpeditionen, hvilket undrede os meget at 
høre, da vi igrunden ikke havde tænkt at kunne møde den før hen 
i August Maaned; han støttede imidlertid sin Paastand paa, at 
Isforholdene havde været særdeles gunstige nordpaa. laar vare 
Isforholdene, som de plejede at være, sagde han; 1884 mente 
‚ han slet ikke, vi kunde regne efter, thi da havde de været 
