203 
de Kong Friderik III, fordi han antog dette for Fjeldet, 
som Danell havde dobt ved dette Navn. Jeg skal senere 
omtale, hvorfor jeg ikke kan være enig med Graah heri. 
Nordsiden af Kardlit ikera er ligeledes en brat Fjeldskrænt, 
som paa lang Afstand toner sig tydelig paa den hvide Isflade. 
I dens Fortsættelse ind i Landet ligger en 2370 Fod høj Istop, 
der hæver sig over al den omgivende Is. 1 Bunden af denne 
Fjord ligger en bred Bræ, men som kun afgiver mindre Kalvis. 
Alle Øerne udfor den her omtalte Strækning, «Graahs 
Øer», ere forholdsvis lave og afrundede. De højeste af disse 
ere: Kardlit (Hornemanns’ Ø), der er 1160 Fod høj og Øen 
mellem Cap Gudbrand og Dannebrogs Ø, der er 950 Fod høj. 
Paa denne О findes Husruiner ved 194. Ligeledes findes der 
en Husruin paa Dannebrogs © ved Ztugtuluk, men denne 
er bygget uden Anvendelse af Græstørv, ligesom den, der er 
omtalt ved Ukivirajuk. 
Dannebrogs Øen, der af Ostlendingene kaldes Arvdlak, 
er meget indskaaret men ikke høj. Dens sydlige Næs er 
brat, og tæt ved dette findes gode Teltpladser, som anvendes, 
naar den store Isfjord, Zkersuak, ikke kan passeres. Paa 
den nordøstlige, 690 Fod hoje Halvø af denne © staar Graah’s 
smukke, 3 Alen høje Varde, som er synlig paa lang Afstand. 
Endnu den 25de August 1884 spærrede Vinterisen Sundet 
mellem Dannebrogs Ø og Fastlandet, ligesom ogsaa Løbene 
indenom flere af de andre Øer. Selv i de mere aabne Farvande 
som imellem Pamzagdlikajik og Kardlit laa store, sammen- 
hængende Marker Vinteris endnu den 184е August. 
Som tidligere omtalt, have Østlændingene dog erklæret, at 
Isforholdene i 1884 vare særlig ugunstige og at de aldrig tid- 
ligere have oplevet, at Vinterisen saa sent paa Aaret har spærret 
Vejen. I 1885 brød Isen mellem Yderøerne allerede op i Be- 
gyndelsen af Juli. 
