77 
De Indfodte turde ikke sælge os en hel Sæl, uden at Fan- 
geren selv bemægtigede sig noget af den, helst en Stump af 
Snuden. Flere Gange maatte vi endog love at kaste Hovederne 
af de kjobte Sæler i Havet, naar vi havde spist dem. 
Jeg har allerede tidligere nævnt, hvilket Forhold der er 
imellem Maaden at bære Haaret paa, Snittet paa Pelsen og Op- 
skæringen af de fangne Sæler, og skal derfor her kun nævne 
— efter Hanserak's Dagbog — et Exempel paa, hvorledes en 
saadan Skik begyndte: En Dreng, der fornylig havde faaet Kajak 
og tidligere ikke havde fanget, harpunerede en Remmesel. Dyret 
blev slæbt ind i Teltet og slagtet der, hvorpaa Drengens Haar 
(første Gang) klippedes, Kloerne paa Sælens For- og Bag- 
laller afskares, og Haaret og Kloerne kastedes i Havet. Da en 
gammel Kone skulde berede Skindet til Stovlesaaler og afskrabede 
Haarene, fremsagde hun en Tryllesang. («/ja, ya, Remmesælen 
har jeg spist; nej, den største Del har jeg spist, йа, ja — —»). 
Hanserak har iagttaget, at en Fanger, der kom bjem med 
en Sæl, dyppede sine Fingre i Urinballen og smurte det fangne 
Dyr med Urin paa Hovedet. 
Om Vinteren, naar Isen tildekker Fjorde og Bugter, ved- 
ligeholde Sælerne Aandehuller i den, selv om den bliver nok 
saa tyk. Aandehullerne ere meget smaa og sidde i Toppen af 
lave Is-Blerer paa omtrent 11/2 Fods Diameter. Naar der ingen 
Sne er paa Isen, ere de meget lette at opdage. Jægeren sidder 
paa Lur ved Aandehullet paa en trebenel Stol og passer paa, 
naar Sælen stikker Snuden op i det for at drage Aande. 
Den stikkes da i Snuden med en lille løs Harpun, der sidder 
paa Enden af en kort Stage (Tav. XV), og hvorfra en Fangerem 
fører hen til Jægerens venstre Haand. Ved Hjælp af en Tok, 
der sidder paa den anden Ende af Harpunstangen, gjøres Hullet 
saa stort, at Sælen kan trækkes op. Under denne Fangst bæres 
Bjørneskinds Støvler eller Sandaler uden paa de andre Støvler, 
ligesom ogsaa Stolene ere,forsynede med Bjørneskindsstumper 
under Benene for at forhindre enhver Lyd, hvoraf Sælerne vilde 
