110 
Aar ikke spise Indvolde, Hoved og Laller af Seler, saalidtsom 
mindre Sodyr, Tang m. m. Han maatte ikke nyde nogetsomhelst 
i det Fri, ikke engang Vand, og han maatte ikke bære noget 
ned til Stranden. _ | 
Senere ønskede han en af Bøgerne fra vor Boghylde. Jeg 
maatte ogsaa afslaa dette Onske, men stillede ham tilfreds med 
nogle store kulørte Billeder. Han udtalte sig meget rosende 
om sin nye Kone. Hun var blandt andet en flink Syerske og 
havde forfærdiget de Klæder, han- havde paa. Alle Skikke bleve 
naturligvis overholdte under Besøget; men han underrettede os 
dog om, at næste Gang, han kom til os, var der ikke noget 
ivejen for, at han igjen kunde smile; thi nu havde han faaet 
noget af mig. 
Hans Stedsøn, Pisak, den Afdødes Søn, kom ogsaa til mig, 
ligeledes i nye Klæder, men ikke stønnende. Han vilde sælge 
mig noget Jux, som jeg afslog at kjøbe. Han gjorde mig da 
opmærksom paa, at han nu ingen Forældre havde, hvorfor jeg 
maatte give ham noget. Han fortalte mig, at han heller ikke 
maatte spise Indvolde m. m. i et helt Aar, «thi det vilde den 
Døde ikke synes om». Efterat have fortalt mig om deres Sorg 
og om Begravelsen, sluttede han med, at «de skammede sig 
ved at tale om deres Døde», jeg maatte derfor betale ham 
derfor. 
Da vi et Par Dage efter besøgte Ukutiak og Pisak i deres 
Telt, vare de i rigtig godt Humor. Ukutiak var meget henrykt 
over sin nye Kone, hvem han kjærtegnede overordentlig intimt. 
Vi have dog ogsaa seet virkelig dyb Sorg hos Angmagsa- 
likerne. Den gamle hæderlige Zlinguaki havde i Løbet af Vin- 
teren mistel flere af sine nærmeste Paarørende, der ogsaa 
vare vore Venner. Da vi traf ham’ om Foraaret, sagde han 
til mig paa den naturligste og hjerteligste Maade, at jeg jo nok 
havde hørt, hvilke smertelige Tab han havde havt; han havde 
grædt saa meget derover, at han nu ikke mere kunde græde. 
Den meget udbredte Skik, ikke at nævne de Afdødes Navne, 
DIN 
# 
te 
