113 
som hos Born. Man maa sorge for ikke at stade eller fornærme 
«Navnen»; thi da kan den forlade Mennesket, og dette bliver 
sygt. En Mand ved Navn Adlagdlak havde i sin Tid været med 
til at paaklæde sin afdøde Søsters Lig. Han maatte af den 
Grund ikke arbejde i Jern inde i Huset, men havde alligevel 
begaaet slig Uforsigtighed. Hans Søsters «Navne» blev derfor 
vred og forlod hans lille Søn, som da græd meget og fik stærk 
Diarrhoe. Heldigvis opdagede Angekok'en under Angekokkunsterne 
Tabet af «Navnen» og fik den hentet tilbage, da den var i 
Nærheden af det fjerne, frygtede Land: Jpertit. «Navnen» frøs 
der og raabte højt; derfor var det, at Barnet var sygt. Havde 
«Navnen» naaet /pertit, vilde den være frossen ihjel, og Barnet 
vilde være død. 
Naar Mennesket døer, bliver «Navnen» liggende ved Liget i 
Vandet eller Jorden, hvor det er begravet, indtil et Barn op- 
kaldes derefter. Da gaaer den ind i Barnet og fortsætter Til- 
værelsen der. Fortælling Nr. 22 viser, hvorledes «Navnen» i Tiden 
mellem sin Tilværelse i to Mennesker vandrer igjennem en 
Mængde Dyr. 
Østlændingene have en afgjort Frygt for at nævne deres 
eget Navn. Spurgte man dem om, hvad de hed, henvendte de 
sig altid til andre om at svare for sig, hvorpaa de bekræftende 
indrømmede det givne Udsagns Rigtighed. Da vi spurgte en 
Moder om, hvad hendes lille Barn hed, svarede hun, at det 
kunde hun ikke sige. Ligesaa lidt vilde Faderen sige det; han 
yttrede nemlig, at det havde han glemt, men vi kunde faa det 
at vide af Konens Broder. 
Børn, der ombringes, og dødfødte Børn «komme til Himlen, 
hvor de foraarsage Nordlys. Børnene tage hverandre i Hænderne 
og dandse rundt i Slyngninger og Svingninger. Snart sno de 
sig i Spiralform op omkring den ene Fløj, snart aabner Spiralen 
sig igjen. De spille Boldt med deres Efterbyrd, og, naar de 
se forældreløse Børn, løbe de hen imod dem og kaste dem 
omkuld. De ledsage Legen med en hvislende, pibende Lyd.» 
Xe 8 
