126 
og brolede: «a—mo! a—mo!» Alle flygtede til de fjerneste 
Kroge paa Brixen af Frygt for, at Uhyret skulde komme til at 
røre ved dem. Det dvælede iserdeleshed hos mig, brelede mig 
ind i Ørene og søgte at rive Skindet, hvorpaa jeg sad, fra mig, 
for at faa mig op i en Krog til de andre Folk, men opnaaede 
kun at rive Skindet istykker. Efter dette Væsen kom et andet, 
der skreg som en Ræv. En af Tartok’erne udtalte, at der lug- 
tede, som om der var Kavdlunak'er tilstede, og forhørte sig 
meget omstændelig om os. lovrigt forstodes ikke noget af 
Aandernes Sprog. 
Husværten, Kutuluk, spurgte mig nu, vistnok paa Tartok’ens 
Opfordring, om jeg ikke var træt af Kunsterne for den Aften, 
da man i såa Fald kunde vente med Resten til en anden Aften. 
Da Kunsterne havde varet omtrent en Time, og der var kvælende 
varmt i Huset, kunde jeg ikke nægte det, hvorfor Tartok’en 
blev underrettet derom. Den kunde imidlertid ikke saa hurtig 
rive sig løs; Tilbagegangen var langsom og ikke nær saa larmende 
som Indtredelsen. Efter længere Tids Forløb spurgtes der, om 
man nu maatte tænde Lamperne, hvorpaa Sanimuinak med sin 
egen naturlige Stemme svarede, at hans Tartok endnu var til- 
stede. Foresporgeren havde antaget, «at den var gaaet; thi 
Trommen lød ikke mere?» Hertil svarede Sanimuinak, at «der 
maatte være En, som havde rørt ved Trommen, siden Tartok’en 
ikke vilde tromme.» Snart efter begyndte Trommen dog igjen, 
og Tilbagetoget gik for sig under Raslen af Skind og hendøende 
Sang. Lamperne tændtes i modsat Orden af den, i hvilken de 
slukkedes, og Alle sade som før Forestillingen. Angekok’en 
sad badet i Sved paa samme Sted som ved Begyndelsen. Hans 
Hænder vare bagbundne paa samme Maade, men ikke nær saa 
godt som tidligere. 
De fleste Mænd og halvvoxne Drenge kunne udføre alle 
disse Kunster, nemlig frembringe de forskjellige larmende Lyd, 
Trommedandsen og Røsterne fra Underverdenen, men de sige, 
at «det kun er Leg, som de gjør for Tidsfordriv, og hvorved 
