127 
det Hele gaaer naturligt til, medens Aanderne besørge alt for 
Angekok’erne. » 
Naar vi spurgte Angekok’erne om, hvorledes de udførte 
deres Kunster, forhorte de sig forst, om vi troede paa dem. 
Svarede vi, at vi ikke vidste, hvad vi skulde tro om det, fortalte. 
de en Mengde Logne og Usandsynligheder. Svarede vi derimod, 
at vi ikke troede paa dem, vare de meget villige til selv at 
aabenbare os alle Hemmeligheder og Kunstgreb og erklerede, 
at de ikke duede noget som Angekok’er; thi alt, hvad de ud- 
forte, var Leg. Men samtidig udtalte de dog deres Tro paa, 
at andre Angekok’er kunde за i Forbindelse med Aande- 
verdenen. 
Sanimuinak, der var Angekok og Zlisitsok, og som fra Be- 
gyndelsen fortalte os en Mængde Løgne om sine Kunster, 
aabenbarede efterhaanden alle sine Kunstgreb for os, da han 
merkede, at vi ikke troede paa ham. En Dag kom han og 
forærede mig sin Tromme, men bad mig om at ville hjælpe 
ham til Gjengjeld. Han havde nemlig nogle Fjender paa den 
modsatte Side af Fjorden, om hvilke han ogsaa fortalte mig, at 
de vare mine Fjender, nemlig hans tidligere Hustru med Moder 
og Ægtefælle. Disse Folk hadede ham og havde derfor hexet, 
for at han skulde de. Han ønskede nu, at jeg skulde give ham 
et hvilketsomhelst Ord, som han da vilde benytte imod sine 
Fjender for at skade dem. Jeg sagde, at jeg ikke kunde hjælpe 
ham med Trylleord, ligesaalidt som andre kunde skade ham 
med Hexeri. Dette troede han aabenbart ikke, men svarede, 
«at han ikke skulde sige det til nogen, at jeg havde hjulpet 
ham; men jeg maatte hjelpe ham, thi han vilde betro mig, at 
han hverken kunde hexe eller tale med Aander eller helbrede 
Folk. Det var altsammen noget, han bildte Folk ind; men han 
var overbevist om, at Andre kunde have Samkvem med Aan- 
derne». Selvfølgelig var det under dybeste Tausheds Løfte fra 
min Side, at han gjorde os disse Tilstaaelser og aabenbarede 
os Angekok’ernes Hemmeligheder. Jeg maatte love ikke at ville 
