147 
da han kunde vide, at vi ikke saa godt kunde fore et stort 
Vandkar med os, havde han forfærdiget et mindre, men som 
dog havde en saadan Størrelse, at Sugeindretningen endnu 
kunde laves. Denne Mand hed Ukutiak (Fig. 4). Han var en 
særdeles opvakt, livlig Fyr med spillende, kloge Øjne. Strax da 
vi om Sommeren kom til Angmagsalik, rejste han til os for, 
som han sagde, nærmere at undersøge, hvad vi vare for Folk. 
Naar han eftertænkte noget, rynkede han Panden mellem Øjnene 
påa Højkant. Skjøndt Østlændingene ellers ikke give noget uden 
at faa noget igjen, og derfor i Almindelighed heller ikke bede 
om noget, kom Ukutiak til os og bad om flere Ting, som han 
gjerne vilde have, uden at han havde noget at betale med. 
Paa videre Forespørgsel fra min Side udtalte han, at han bad 
mig om de Ting, han ønskede, fordi han ikke, som de Andre, 
holdt af at stjæle fra mig, naar han ikke havde noget at be- 
tale med. 
Jeg skal nævne et andet Exempel paa Snille. Da Alugsagak 
ikke var rigtig tilfreds med Formen af de Knive, som vi med- 
bragte til Tuskhandel, kom han en Dag med en Benmodel af 
en Kniv i naturlig Størrelse. Idet han gav mig denne, sagde 
han, at naar der igjen kom Kavdlunal'er op til dem, skulde de 
medbringe Knive af Modellens Form. Saxe kjendte Ångmagsa- 
likerne ikke, førend vi kom derop, men de lærte hurtig at 
sætte Pris påa dem. For at komme i Besiddelse af en saa- 
dan, skar en Mand en fortrinlig Sax af Ben og kom med 
den til os for at faa den ombyttet med en Jernsax. De Ind- 
fødte vare nemlig vante til, at jeg for deres Knive, Redskaber 
og Klæder m. m. gav dem lignende Sager af europæisk Fabrikat. 
Angmagsalikerne hørte gjerne med stum Forbauselse, og 
Mange med opspilede Øjne paa Hanseraks Gudstjeneste; men 
jeg troer ikke, at de forstode noget deraf, i alle Tilfælde ikke i 
Begyndelsen, da Sproget var dem for fremmed. Paa Forespørgsel 
svarede saaledes en gammel Mand, der fulgte Hanseraks Tale 
med største Iver, at han nok forstod «nogle af Ordene». 
10” 
