154 
Underretninger om Vest-Eskimoernes Sagn, da en Sammenligning 
mellem disse og Gronlendernes, dels fra Østkysten og dels fra 
Vestkysten, sikkert vilde give fortrinligt Bidrag til at belyse 
Folkestammens Vandring og Fortid. 
Angmagsalikernes almindeligste Fortællinger handle selv- 
folgelig om deres Jagt eller Rejser. Men i de lange Vinter- 
aftener fordrives Tiden ved at fortelle gamle Sagn, hvis Indhold 
ofte er af en slibrig Natur; men dette tages der intet Hensyn 
til; de fortelles i Nerverelse af Bern og unge Piger, og de 
more sig Alle over dem. Ved Fortellingen af dem legges der 
ofte mere Vegt paa at gestikulere, skrige og forandre Stemmen 
end paa Orden og Sammenheng i Indholdet. 
Serlig skal jeg nevne Angitinguak som Forteller. Hans 
Fremstillingsevne, idetmindste hvad det Ydre angik, var fortrinlig. 
Han var idelig i Bevægelse med Arme, Ben, Hoved og Øjne, 
og forandrede Stemmen efter de forskjellige talende Personer. 
Han fortalte mig ligeledes om et Skib, som han i sin Ungdom, 
for c. 40 Aar siden, havde seet drivende mellem Isen. Han 
beskrev det overmaade nøjagtigt i alle Detailler. Ved at se min 
Uhrkjede kom han til at tænke paa Ankerkjettingerne; thi det 
var forste Gang, at han efter den Tid atter saa Metai sammensat 
paa saa forunderlig en Maade. (Se videre om Skibet i Rejse- 
beretningen.) 
Foruden ved Fortællinger tilbringes Vinteraftenerne med 
Sange, som ere dem overleverede fra gamle Dage. Foredrageren 
staaer foran Indgangen midt paa Gulvet, noget skrevende og 
i lidt bøjede Knæ. Er det en Mand, som synger, staaer han 
ikke fast paa Stedet, men bøjer sig mere eller mindre i Knæerne 
i Takt til Sangen, og gjør af og til et Skridt frem eller tilbage 
Nord om Landet. Blandt disse skal jeg nævne: Moskusoxer og Lemminge, 
som kun ere fundne paa de nordligste Strækninger paa begge Kyster. 
c) Angmagsalikerne fortælle, at der Nord for Nuna isua findes en 
Forbindelsesvej mellem Øst- og Vestkysten. Denne Vej blev benyttet af 
Sagnhelten Ujartek (se Sagn Nr. 5). 
