171 
nemlig med Umerinak, der arvede den efter en Mand, som 
havde lovet at folge os til Angmagsalik, men dode. Ejer- 
mændene til Riflerne ere blevne forsynede med Ammunition, som 
sandsynligvis vil strække til i 2 å 3 Aar. 
Enkelte Folk undersøgie vore Sager saa nøje, at de gik ind 
i vort Telt, naar vi ikke vare der, og aabnede vore Kasser for 
at se paa Indholdet. Naar vi derimod vare tilstede, forlode de 
altid Teltet, saasnart vi gik ud; men i samme Øjeblik, vi kom 
ind, havde vi det atter fuldt med Mennesker. De spurgte om, 
hvem. hver enkelt Ting tilhørte, og beundrede gjerne, hvor 
smukt og godt det var; derefter gjorde de det Spørgsmaal: om 
vi ogsaa havde lavet det selv? 
Tiggeri var ikke ualmindeligt, især naar de havde fortalt 
os noget om 7imersek'er, Akilinek - Beboerne eller andre Væ- 
sener. Mulig har det dog været af Frygt for disse Væsener, 
ligesom ogsaa en Mand, efterat have fortalt om sin Moders 
Død og Begravelse, forlangte Betaling derfor, for, som han 
sagde, at den Døde ikke skulde blive vred. 
Vi kunne dog ikke sige, at Alle vare paatrængende; thi der 
var ikke faa hæderlige Undtagelser. Især var der blandt de 
Ældre mange, der udmærkede sig ved sjelden Takt og stor Be- 
skedenhed. i den Henseende staa Beboerne af Sermilik-Fjorden 
langt over dem ved Angmagsalik- Fjorden. 
Egentlig Tyvagtighed mærkede vi ikke noget til i den første 
Tid; dog forsvandt et Par Knive fra vore Roersker. 
Medens de sydligere Østlændinge havde været 03 behjælpe- 
lige med at losse og lade vore Baade, rørte Angmagsalikerne 
sig ikke, da vi kom derop, men stode ganske rolige og saae til; 
med andre Ord: vi vare ikke rigtig velkomne 1). 
!) Dalager fortæller et meget betegnende Træk om Grønlænderne, hvilket 
viser, hvor bange de ere for at gjøre noget, som kunde støde Andre: 
Naar en Baad nærmer sig et beboet Sted for at slaa Telt, ro de lang- 
somt, og naar de ere et Bosseskud fra Land, blive de liggende stille, 
holdende paa Aarerne, uden at tale. Hvis de Kommende ere velsete, 
