173 
vare de overordentlig forekommende. og gjæstfri og vidste ikke, 
hvor godt de skulde gjøre det for os. De vare meget glade og 
taknemlige, naar vi besøgte dem i deres Telte eller Huse, eller 
naar vi interesserede os for deres Børn eller spiste af de Føde- 
midler, de bød os. Isærdeleshed vare de glade, da vi paa en 
kortere Rejse gav os dem alene i Vold og efterlod vor vest- 
grønlandske Besætning. De satte da en Stolthed i, at Alt fuld- 
stændig gik efter vort Ønske, og deres Tjenstvillighed og Hjælp- 
somhed kjendte ingen Grændser. Naar vi vare i Besøg hos 
dem, forærede de os altid, hvis de havde noget, store Mængder 
af forskjellige Spisevarer, saa at vi gik fuldt ladede hjem fra 
dem. Ja, de drev endog deres Flothed saa vidt, at de forærede 
os hele Sæler. Men undertiden hændtes det dog, at de havde 
et Ønske om at faa en bestemt Ting som Gjenforæring af os. 
Naar vi hjalp Syge, var ikke alene den Vedkommende selv 
meget taknemlig, men alle Husbeboerne strømmede over af 'Tak 
og Foræringer. Dog var dette muligvis ikke saa meget af Tak- 
nemlighed som af den Følelse, Angekok'erne have bibragt dem, 
nemlig at al Hjælp maa betales, for at den Syge kan komme sig. 
Da en Mand med Slæde var faldet igjennem Isen, og vi hjalp 
ham op af Vandet, modtoges vi paa hans Hjemsted som hans 
Redningsmænd. 
De Indfødte viste stor Høflighed i deres Optræden. De gik 
aldrig ind i vort Telt eller Hus, naar vi vare tilstede, uden at 
vi først skulde gaa ind, ligesom de omvendt i deres eget 
Telt eller Hus først gik selv ind for at vise os Vejen. De slog 
altid Hætten op over Hovedet, inden de gik ind, for strax at 
slaa den ned igjen, saasnart de vare komne ind. Det samme 
gjorde de, naar de gik ud. Ikke alene overfor os, men ogsaa 
overfor hinanden, iagttoge de disse Høflighedsformer. Hilsen 
for at byde Velkommen kjendes ikke, men Afskedshilsen, om at 
«være forsigtige paa Rejsen» eller Ønsket om, at man «maa 
sejle i aabent Vande», er meget almindeligt. 
I det hele taget ere Angmagsalikerne meget høflige, over- 
