177 
var sket ved en Fejltagelse, fordi Knivene vare saa tynde, men 
hans stærke Rodmen forraadte ham, og senere tilstod han, at 
hans Nabo havde hvisket til ham, at han skulde bære sig saa- 
ledes ad, «thi det vilde vi ikke opdage». Han var yderst ulykkelig 
derover, men mente dog, at han egentlig var uskyldig deri, 
medens det var den Mand, der havde forlokket ham, som maatte 
bære Skylden. Endog den store, stærke Maratuk rødmede stærkt 
og blev meget ilde berørt, da han blev greben i Tyveri paa 
fersk Gjerning, medens den snilde, forslagne Avgo tog det fra 
den gemytlige Side, da han blev greben i at rapse nogle Perler. 
Gjennemgaaende bleve de dog overordentlig forlegne, naar vi 
omtalte Rapserierne, og deres Rødmen forraadte dem saa godt 
som altid. Angmagsalikerne tilbagefordre aldrig stjaalne Ejen- 
dele, selv om de vide, hvem der har taget dem, eller se dem i 
Hænderne paa Tyven. Derimod have vi havt Exempel paa, at 
de ere komne til os, naar en Gjenstand, de havde faaet af os, 
var taget fra dem, for at vi kunde skaffe dem den tilbageleveret 
fra Tyven eller give dem Erstatning. 
Tyverierne af vort Brød maa særlig være udførte i mørke 
Netter. Vore Brødsække, der laa oppe under Konebaaden, som 
hvilede paa høje Støtter, bleve skaarne itu, for at de kunde 
komme til Brødet. Hovedmanden for disse Tyverier var Ange- 
kok’en Narsingertek, der havde skremmet vor Besætning saa 
forfærdeligt ved at fortælle om Dødningen, der om Natten stod 
oppe paa Højen udenfor vort Hus. Jeg antager, at han skræm- 
mede dem af den Grund, at hvis Nogen skulde se Mennesker 
ved vor Proviant om Natten, de da skulde forskrækkes ved 
Tanken om Spøgelset. Første Gang, der var stjaalet Brød, fik 
Beboerne paa den modsatte Side af Fjorden Skyld derfor, men 
senere kom vi efter, at det kun kunde være vore Naboer, idet 
de begyndte at angive hverandre af Frygt for selv at blive 
mistænkte. 
Alusagak og hans Kone, som boede i Telt tæt ved os, kom 
en Dag og angav Konens egen Moder, der netop havde været 
x 12 
