175 
i Besøg hos dem, for at have stjaalet Spæk fra os. Angitinguak 
kom og angav sin egen Son og Svigerson som Tyve for os, for 
derved at kaste Mistanken fra sig selv. Da vi imidlertid vidste, 
at han tilligemed Sonnen og Svigersonnen havde været ved vort 
Hus under vor Fraværelse, afviste vi ham haanlig, medens han 
mente at have gjort sig fortjent til en Belonning for at have 
angivet Tyvene. 
Saasnart en Mand blev beskyldt for Tyveri, var hans forste 
Sporgsmaal altid, hvem der havde angivet ham. Ikke blot han 
selv, men ogsaa hans Familie vare altid meget ivrige efter at: 
faa at vide, hvem der var Angiveren. Undertiden, naar En blev 
beskyldt for at have stjaalet, sagde han, at Folk vare saa 
slemme til at lyve ham noget paa, fordi han ikke havde nogen 
Slægt, men var alene. Det var et gjennemgaaende Træk hos 
de Indfødte, at de, saasnart de hørte, at noget var stjaalet fra 
08, kom til os og sagde, at «den eller den» maatte have gjort 
det. Selv sagde de, at de ikke turde stjæle, thi de vare bange 
for at dø. En ældre Mand fremhævede, at hans Moder havde 
sagt til ham, at han ikke maatte stjæle. Saadan en Angivelse 
endte gjerne med, at de bad os om ikke at fortælle, hvem der 
havde sagt os det. Undertiden kom hertil en Anmodning om 
en eller anden Foræring. 
De stjal ikke alene fra os, men ogsaa fra hverandre. Den 
brave Kutuluk, den Ældste i vort Nabohus, kom en Dag og for- 
talte os, at han nu snart ikke havde mere Forraad tilbage; thi 
hans Husfæller havde saa godt som intet Forraad havt, hvorfor 
han havde maattet dele med dem, og nu havde de endog 
stjaalet en Pose med størknet Blod, som havde ligget under 
hans Konebaad. Som sædvanlig under saadanne Forhold turde 
han ikke udtale sig om eller tilbagefordre det Stjaalne, men 
fandt sig ganske rolig deri uden at sige noget til Tyvene. 
Vor Styrer, /anserak, havde været for meget sammen med 
Europæere, til at han vedblivende vilde finde sig rolig i Ang- 
