D. lange Vinteraftener fordrive Angmagsalikerne med Sagn og 
Fortællinger, som kaldes «ukiup nalisata» 9: «til at forkorte 
Vinteren med». Ved disse Fortællinger lægges ofte mere 
Vægt paa at gestikulere, skrige og forandre Stemmen end paa 
Orden og Sammenhæng i Indholdet. Fremstillingsevnen er ofte 
saa stor, at en Tilskuer kan følge Fortællingens Indhold, uden 
at forstaa andet end enkelte Ord af Sproget. 
De efterfølgende Sagn bleve i Løbet af Vinteren fortalte 
inde i vort Hus. Sætning for Sætning blev oversat af Tolken 
Johan Petersen og derpaa strax nedskrevet af mig. Naar 
Tolken ikke forstod Fortællerne, have disse maattet gjentage 
eller nærmere forklare Sætninger eller Ord, indtil Meningen var 
klar. Da Fortællerne naturligvis ere blevne trætte af de be- 
standige Afbrydelser, har det næppe kunnet undgaaes, at Sagnene 
fremtræde i en noget forkortet Skikkelse. Foruden disse ufri- 
villige Forkortelser forekommer der ogsaa andre, der hidrøre fra, 
at jeg har udeladt en Del hyppige Gjentagelser af de samme 
Optrin, ligesom ogsaa de altfor realistisk beskrevne Scener, 
som ikke ville kunne føres ned paa Papiret. Der bliver alligevel 
i begge Henseender tilstrækkeligt tilbage, til at man kan faa et 
Begreb om de Indfødtes Udtværen af Fortællingerne. 
Som man vil se af Dr. Rinks efterfølgende Bemærkninger 
til Sagnsamlingen fra Angmagsalik, gjenkjendes omtrent et Dusin 
af Sagnene i de af ham allerede offentliggjorte fra Vestkysten 
