247 
Tang til Amulet, jeg vil blive til Tang!» Da Manden kom 
derhen, kunde han ikke finde sin Kone, men saa tænkte han: 
«Jeg vil vente til det bliver Hojvande, for at hun kan drukne». 
Efter Hojvande gik han hjem og hun flygtede til sin Broder. 
Da hun kom tæt til Broderens Hus, blev hun bange for, at 
Manden forfulgte hende; hun leb derfor op paa sin Broders 
Ræve- og Ravnefelde, lod sig falde ned gjennem Aabningen, 
og slog alle Revene og Ravnene ihjel. Da Broderen snart efter 
kom, raabte hun, at han ikke skulde blive forskrækket. «Hvordan 
er Du kommen herhen?» spurgte han. «Jmerasugsuk har dræbt 
vor Broder og forfølger mig for ogsaa at dræbe mig». Efterat 
de vare komne til Broderens Hus, kom /merasugsuk henad 
Aften for at hente en anden Kone. Da han kom ind, anstillede 
han sig meget bedrøvet, og sagde: «Græd! jeg har mistet min 
Kone!» Misana laa imidlertid inde paa Brixen under nogle 
Skind. J/merasugsuk satte sig ned, holdt Haanden for Øjnene 
og lod, som om han græd, men de andre græd ikke med ham. 
Misana’s Broder fugtede sin Tromme og begyndte at synge. 
Under Sangen trykkede han dem alle ved Knæerne, og da han 
kom til Jmerasugsuk, sang han: «Imerasugsuk spiser sine Koner 
og Born!...» «Hvem har sagt det?« spurgte Imerasugsuk og 
nægtede det. «Det har Din Kone, som ligger tildækket paa 
Brixen!» Misana raabte nu bag fra Brixen: «Du har ikke 
alene villet dræbe mig, men Du har ogsaa slaaet min Broder 
ihjel og spist ham!» Zmerasugsuk svarede: «Du har spist den 
ene Haand!» «Nej!» svarede Wisana, «jeg spiste den ikke, 
men lod den falde ned bag Halskraven!» Jmerasugsuk vilde 
rejse, men de andre vilde have, at han skulde blive. Man 
sagde nu, at /merasugsuk’s Hunde sloges med de andre Hunde. 
Han vilde tage sin Anorak paa for at gaa ud og skille Hundene 
ad, men Misana’s Broder sagde: «Du skal gaa ud uden Anorak!» 
Broderen bandt en stor Knude paa Enden af Pisken, og da 
Imerasugsuk gik hen til Hundene, piskede han denne tilligemed 
Hundene, saaledes at Huden paa Jmerasugsuk’s Ryg revnede. 
