258 
er, fordi Du tog fat paa mig fra Ryggen!» Da Uvartek 
skulde rejse, viste Xasagsik sine Hunde frem. Disse vare 
saa store som Bjørne og begyndte at bide efter Uiartek's 
Hunde. Kasagstk raabte: «Аз, ki, ki...» for at hidse sine 
Hunde paa Uvartek’s.  Uiartek slap nu ogsaa sine Hunde los; 
Kasagsik’s Hunde sprang strax efter dem, og de begyndte 
at slaaes. Da en af Kasagsık’s store Hunde vendte Halen til, 
bed en af Uvartek’s Hunde Endetarmen ud af den, saa at den 
døde. Kasagsık løb nu, og Uzartek's Hunde løb efter ham. 
De vare nærved at bide ham. Han sprang derfor op paa en 
Konebaad. Da Hundene ikke kunde naa ham der, begyndte de 
at gnave paa Lonningen af Konebaaden. KAasagsik piskede 
paa Hundene, saa at snart et Øre, snart en Hale sprang af. 
Diartek kaldte nu paa sine Hunde, ellers havde de bidt Kasagsık 
ihjel. 
Da Kasagsik's Søn blev voxen, og Aasagstk var gammel, 
slog Sønnen alle Fremmede ihjel, som kom paa Besøg. Han 
dræbte dem med en Kølle, der var betrukken med Hvalrosskind, 
og hvori var indsat Bjornetænder.  Kasagsik's Søn var en 
stærk Mand og god Fanger. Han havde to Koner. Han og 
Faderen havde hver sin Husgang. Hvergang der kom Be- 
søgende, kom de aldrig levende ud af Huset. Ulivatsiak kom 
og besøgte Kasagsik. Da det begyndte at blive mørkt, sagde 
Kasagsık, der var bleven god paa sine gamle Dage: «Det er 
bedst, at Du rejser, thi nu kommer min Søn snart hjem». 
Kasagsik var nemlig bange for, at Sønnen skulde slaa ham 
ihjel. Medens Ukvatsiak endnu var der, kom Sønnen slæbende 
med to Hvalrosser. Dennes Kone gik ned til Stranden sammen 
med Ulivatsiak. Da Kasagsık's Søn saae, at hans Kone blev 
fulgt af en Fremmed, blev han vred og roede saa hurtig 
til, at Hvalrosserne gik under Vand. Han kom til Land, 
sprang ud af Kajaken, trak Hvalrosserne op og gik op til 
Huset for at tage en anden Pels paa. Da Kasagszk’s Søn var 
gaaet op, tog Ulivatsiak Hvalrosserne hen til et ujævnt Sted og 
