267 
betrekke Væggene med. Hun fangede endnu flere Reve, saa 
at Taget ogsaa blev betrukket dermed. 
Da hun en Dag sad og syede paa Vindueskindet, væltede 
Datteren en af Dukkerne ned og raabte: «En af mine Dukker 
begynder at lobe!» Moderen sagde: «Leg med dine Dukker!» 
Barnet gjentog: «En af mine Dukker løber!» 
Tre Dage efter lod Barnet Dukkerne gjøre Tornakkunster. 
Hendes Fader var nemlig en stor Angekok. Barnet raabte: 
«Moder! Dukkerne kunne sige noget!» «Dukken siger, at min 
Fader kommer imorgen». Hendes Moder svarede: «Du har jo 
ingen Fader!» Barnet svarede: «Dukken, der gjorde Tornak- 
kunster, sagde: Naar det nu bliver mørkt, og det derefter bliver 
lyst igjen, kommer din Fader!» 
De lagde sig til at sove, og da det blev lyst, hørte de 
Raslen udenfor. Moderen kiggede ud af Vinduet og saae sin 
Mand, som kom kjørende i Slæde. Han kom ind i Huset, og 
hun kjendte sin Mand igjen. «Hvorledes har Du fanget alle de 
Reve, hvis Skind betrekke Væggene?» spurgte Manden. «Jeg 
har fanget dem med Snarer», svarede hun. Hun fortalte da, 
hvorledes hun havde fundet Hvalen. De laa nu sammen om 
Natten, og næste Dag vilde Manden tage Konen hjem med paa 
Slæden; men hun vilde ikke rejse. Manden vendte tilbage, og 
Konen og Datteren levede hele Vinteren af Hvalen. 
Da Foraaret kom, rejste de ud til det Sted, hvor Manden 
boede, og da det blev Sommer, tog Manden hende igjen til Kone og 
skilte sig ved den nye Kone, han havde faaet. Efter Mandens 
Død blev hun boende alene sammen med sin Datter og kunde 
selv fange Sæler og andre Dyr. Hun kunde Alt, hvad hun vilde! 
