281 
16. Maanens Barn, 
fortalt af Utuak. 
Et Fruentimmer, hvis Børn altid døde, saae engang, da hun 
var ude at hente Vand, en stor Slede. Dette var Maanens 
Slede. Han bredte et Sortsideskind uden Haar ovenpaa 
Sieden, hun lagde sig ned derpaa, og Maanen havde sin Villie 
med hende. Hun tabte Bevidstheden og mærkede ikke noget dertil. 
Da hun kom til sig selv igjen, laa hun i bare Blod, 
som bredte sig over hele Vandskindet. Maanens Hund gik 
hen og slikkede alt Blodet op. Førend Maanen gik fra hende, 
sagde han: «Du maa ikke lade din Mand ligge hos Dig i de 
første Nætter. Naar Du faaer et Barn, skal Du ikke lave Anorak 
til det; thi jeg skal nok give det en.» 
Da Konen vaagnede næste Morgen, mærkede hun, at hun 
havde Foster i Livet, og tredie Dag derefter laa Manden sammen 
med hende igjen. Konen havde en Hund, som ikke kunde faa 
Hvalpe; men da Konen nu fik en Sen, fik Hunden ogsaa en 
Hvalp. Da Konen havde faaet Barn, kom Maanen med en 
Anorak af Remmeselstarme til det; og da Konen gik ud, gav 
han hende en Hvalroslalle, som Barnet skulde spise. Efterat 
denne var spist, fik hun en Bjernebov. 
Hun holdt Barnet med Ansigtet nede i Vandet, lige saa 
længe som en lille Netside er nede, og tog det derefter op, 
naar det begyndte at røre sig. Da Barnet begyndte at krybe 
omkring paa Brixen, begyndte Hundehvalpen at kravle omkring 
paa Gulvet, og da Drengen begyndte at gaa ud, gik Hunde- 
hvalpen med ham. Maanen gav ham en Hundepisk, som 
den lagde ovenpaa Husgangen til ham, og med denne 
piskede han Hunden ihjel med venstre Haand. Da Drengen 
voxede til, piskede han de andre Born og holdt ikke op, 
forend han blev advaret. Engang havde han pisket et Barn, 
saa at det tilsidst dede; men Barnet havde mange Soskende, 
som, da de horte det, vilde komme og hevne sig paa ham. 
