282 
Moderen byggede derfor et Hus ude i Vandet, saa at der 
var stejlt til alle Sider. Da det blev Vinter, flyttede de ind i 
dette Hus, og Folkene udefra kom nu for at dræbe Maanens 
Son. Moderen fugtede Tarmskindspelsen, som Maanen havde 
givet Sonnen, og denne tog den paa; men dens Ærmer naaede 
ham kun til Albuerne, og paa Kroppen naaede den indtil Maven. 
En af de Fremmede kom udenfor Gangen, og en stillede sig 
ved Vinduet med en pana (lang Kniv) i Håanden. En Mængde 
Kajaker laa nedenfor Huset rede til at sætte Harpunerne i ham; 
men Drengen gjorde sig let, sprang mellem Kajakerne ud i 
Vandet, dukkede ned, førend man kunde komme til at sætte 
Harpunen i ham, og kom først op langt udenfor. 
Da de fra Land fik Øje paa ham, raabte de: «Der er han 
ude!» Kajakerne roede henimod ham, tog fat paa Harpunerne 
for at kaste dem efter ham; men han dukkede ned i Vandet. 
Kajakerne forfulgte ham stadig udefter. Af og til kom han op 
bag ved en Kajak, af og til ved Siden af en; men saasnart 
man roede henimod ham, dukkede han ned. De vare efter- 
haanden komne saa langt fra Land, at dette saae ud, som 
om det var stejlt, og man kunde ikke kjende Forbjergene 
fra det øvrige Land. 
Drengen begyndte at fryse, dukkede derfor ned og 
raabte ved Roden af suvdluitek (en Slags Tang), hvorefter 
man hørte Vinden suse svagt hen over Vandet. Han svømmede 
derefter hen til noget sarpisak (en anden Slags Tang), raabte 
ved Roden af dette, hvorefter det begyndte at suse stærkt hen 
over Vandet. Det var Nerrajak-Vind, der kom. Da Kajak- 
mændene saae sig om, bemærkede de, at det fygede paa Toppen 
af Kalerajuek (ved Kulusuk). Kajakerne roede indefter, og de 
dukkede op og ned i Sogangen, saa at nogle af dem kæntrede, 
og dem, der ikke saaledes kæntrede, trak Drengen Aarerne fra, 
for at faa dem til at kæntre. Saaledes druknede alle Kajak- 
mændene, og Drengen kom alene hjem. 
