285 
de Hul i Hjørnet paa Huset og skød alle Husfellerne med 
Buer. Da de saaledes havde dræbt alle, undtagen Inurudsiak og 
hans Søster, bleve to Erkilik'er tilbage, medens de andre toge 
ind i Landet igjen. De to Ærkiik'er hængte Inurudsiak og 
hans Søster op ved Benene over en dyb Afgrund og toge 
derpaa bort. 
Da Børnene vare ved at sulte og tørste ihjel, urinerede 
Inurudsiak og opfangede sin Urin i Munden, hvorved han frelste 
sit Liv, medens Søsteren ikke kunde opfange sin i Munden 
og derfor døde. Jnurudsiak gjorde Forsøg paa at tage fat i 
sine Ben, og klattre op af dem, for at faa fat paa Kobberemmen, 
hvori han hang; men han faldt ned igjen. Tilsidst lykkedes 
det ham dog at faa fat paa Kobberemmen og derefter paa 
Afsatsen paa Klippen, og han kom saaledes op. 
Han saae en Konebaad ro forbi, hvori der blev sunget. 
Han raabte paa Folkene; men det var i en grædende Tone og 
derfor ikke højt, saa de hørte det ikke. Da Baaden næsten 
var forbi, var der En, der sagde: «Hør! det er ligesom der er 
En, der'græder deroppe!» Kajakerne roede ind mod Stranden. 
Den stærkeste kom foran de andre. Han steg i Land, klatrede 
op og hjalp /nurudsiak, bragte ham ned til Konebaaden og 
tog ham til sin Plejesøn. 
Medens Inurudsiak voxede, øvede han sine Kræfter, og 
da han blev ældre, blev han meget stærk og havde fem Hunde, 
som holdt meget af at tage Bjørne. Han rejste ofte ind i 
Fjorden, hvor han fangede Sæler ovenpaa Isen. 
Om Foraaret, da Sneen smeltede, men det dog frøs om 
Natten, kjørte Znurudsiak ind i Fjorden. Det var paa den Tid, 
at Erkiik’erne plejede at komme ned til Huset. Han fik nu 
Øje paa to Erkihik'er, som stod og fangede med Ituartit. Han, 
der laa ved Hullet, raabte: «Ke! ke!» «Hvordan er den? Er 
den sort? Pas godt paa den!» sagde den anden. De vare saa 
ivrige, at de ikke saae Slæden, førend den var lige ved dem. 
Da de saae /nurudsiak, sagde den ene: «Naar er han bleven 
