286 
voxen?» De talte nu sammen og sagde til Jnurudsiak, at han 
skulde blive der, medens de gik hen efter deres Fangst. 
Da de bleve længe borte, spændte /nurudsiak sine Hunde 
for Sieden og kjørte efter Ærkiik'ernes Spor. Hele Rummet 
mellem Opstanderne paa Slæden var fuldt af Hundepiske. Han 
kom til det Sted, hvor Hrkdlzk’ernes Fangst laa. Der var baade 
sorte og lyse Sælhunde; men Erkilck'erne var der ikke, dem 
fik han Øje paa ovenpaa Indlandsisen. "Snart løb de; men 
naar de vare trætte, stode de stille; derefter løb de igjen og 
sprang ligesom Hunde. Znurudsiak forfulgte deres Spor, indtil 
de kom til hel glat Is. Her kastede han Hundene op paa 
Isen; men de glede ned igjen. Han sprang da selv op, og 
kigede ned gjennem et Hul og saae, at Zrkilik’erne boede 
dernede. Han sprang med gjennem Hullet og lød som om 
han vilde lyske en af Erkilik’erne; men med et medtaget Bor 
borede han ham ind i Øret, saa at han døde. Saaledes dræbte 
han alle dem, som vare dernede. Men da de to, han havde 
forfulgt, ikke vare der, gik han op for at lede efter dem og 
saae da en stor Sten, der havde en Revne i Midten, og hvorfra 
det lød, som om nogen talte inde i den. Han sang Tryllesange 
over Веупеп, for at denne skulde blive større, og medens han 
sang, blev Revnen større, og- man saae, at Stenen var udhulet, 
og at der var flere Ærkilik'er derinde, deriblandt de to som 
han havde forfulgt, og som vare de samme, der havde hængt 
ham og hans Søster. Han dræbte alle disse Erküik’er, med 
Undtagelse af de to omtalte, paa samme Maade, som han havde 
dræbt de andre. 
Da Inurudsiak skulde rejse hjem, spændte han Hundene 
foran Sleden, og de to Erkrlrk'er bagved disse. De vilde nødig 
til det, men han sagde: «Kan I huske, dengang jeg var lille, 
hængte I mig som en Hund?» Han havde trukket Tøjet af 
dem, inden han skulde bruge dem som Hunde. 
Han kjørte nu udefter, piskede paa Erkilik’erne, saa at 
der gik Hul paa Huden og Pisken blev blodig. Zrkdik’erne 
