289 
Skikkelse frem, der var ganske blaa i Ansigtet. Da den kom 
hen imod dem, tog Sosteren sin Bjorneskinds-Stovle af og kastede 
den hen paa den. Den skreg og faldt om og døde. Sosteren og 
Broderen gik nu atter ind i Landet og fik Øje paa nok et Hus. 
De vare tørstige, gik ind i Gangen, hvor noget raslede, hun tog 
Kniven frem, skar Ranglen ned og kastede den ud. De gik 
ind og drak Vand, og hun spurgte: «Hvis Rangle var det, jeg 
skar ned?» Intet Svar; hun gjentog det og hørte noget fra 
en mørk Krog, der skreg: «HA! eh! det var vist min» En 
Skikkelse kom frem, og de saae, at den ikke alene var blaa i 
Ansigtet, men ogsaa paa Kroppen. Da den kom hen til dem, 
tog hun sin Bjørneskinds-Støvle af og kastede den paa Skikkelsen, 
og denne døde. De gik atter ind i Landet, og da de havde gaaet 
længe, fik de atter Øje paa et Hus. De gik ind; det ras- 
lede stærkere end de foregaaende Gange. Hun tog Kniven 
op, skar Ranglen ned, kastede den udenfor og gjemte Kniven 
igjen. De gik ind og drak Vand, hvorpaa Broderen gik ud. Hun 
spurgte: «Hvis Rangle var det, jeg skar ned?» «Hh! ehl« 
hørte hun det raabe højere end de .andre Gange og hørte noget 
komme løbende hurtigt. Det var et Menneske, der var meget 
mere blaat end de andre. Da det kom hen til hende, tog hun 
sin Bjørneskinds-Støvle af og kastede den paa det, saa faldt det 
om og døde. — «Det er ogsaa derfor, at Bjørneskinds-Støvler ere 
saa dyre!)». — Da hun kom ud af Huset, gik de længere ind i 
Landet, og de gik, og de gik, og tilsidst satte de sig ned. 
Nu er den Fortælling til Ende, og Vinteren er bleven 
kortere. 
1) Fortælleren havde nemlig ogsaa samme Dag solgt mig et Par saadanne. 
