296 
Timersek’erne borte, og hun gik hen til Nunatak’en og lagde 
sig til at sove. Da hun vaagnede, gav hun sig til at sy nye 
Saaler i Stovlerne, thi den lange Vej havde aldeles slidt Saalerne 
istykker. Hun gik derpaa indefter igjen stadig grædende saa 
meget, at hun ved at tørre Taarerne bort gned al Huden af 
Kinderne. | | 
Endelig fik hun Oje paa Land og Vand, og раа Landet 
saae hun paa lang Afstand nedenfor sig en Stenmur (Gjærde til 
at ligge i Skjul bagved, naar man vil skyde Rensdyr). Hun 
tænkte ikke paa, at der skulde være Mennesker bagved den, 
men snart efter kom en Mand frem for Muren — det var en 
Mand, der var paa Rensjagt — og hun gik ned imod ham. 
Paa Vejen saae hun et Rensdyr, og det skød Manden med 
Bue. Rensdyret faldt ikke om, men blev staaende stivt, skjøndt 
det var skudt igjennem Hovedet. Da Manden saae Pigen, raabte 
han: «Du skal komme ned! Du skal komme ned!» og spurgte 
dernæst: «Hvorfra kommer Du? Hvad skal Du her?» «Jeg 
kommer langt derovre fra! Jeg kommer hertil for at blive her.» 
Manden havde ingen Kone; han tog derfor hende tilægte. Hun 
hjalp bam med at tage Skindet af Rensdyret, og han slog 
Hovedet istykker og spiste Hjernen, medens den endnu var 
varm. Da hun blev gift med ham, fik hun Jerngryde og alting; 
medens hun heroppe ikke havde noget. 
Engang da der kom nogle Folk her Syd fra over til Vest- 
kysten, sagde hun til dem: «Derovre havde jeg Synaal af 
Kobber, her har jeg Gryde af Jern». 
24. Konen, der havde mistet Bevidstheden, 
fortalt af Kutuluk. 
En Kone laa og sov paa Brixen; men da hun havde ligget 
og sovet en Nat og en Dag, tog Manden hende og lagde hende 
