297 
hen i Vinduesfordybningen. De prøvede paa at vække hende; 
men hun kunde ikke vaagne, dog aandede hun stadig. 
Medens hun laa, som om hun drømte, gik Bevidstheden 
fra hende. Den gik hen under Konebaaden, hvor hendes 
Tøj hang, gjennem Tøjet og udefter. Da hun var kommen saa 
langt ud, at Kysten saae ud som om den var ganske stejl, kom 
hun til en stor Sprække, som var aldeles mørk at se ned i. 
Hun tænkte ved sig selv: «Hvad mon det kan være?» og hørte 
derefter, at der raabtes fra Luften: «Det er Himlens Sgdlia !» 
(Rand?) Da hun nu sprang over den, var hun nær falden paa 
Ryggen, men faldt dog forover. Hun løb videre udefter, indtil 
hun tilsidst tabte Landet afsigte. Hun gik stadig i Luften, og 
da hun kom langt ud, saae hun to Huse ved Siden af hinanden, 
i hvilke der boede en Bjørn og en Hvalros. Hun gik ind i det 
ene Hus og saae, at hun var kommen ind til Bjørnen. Medens 
hun var herinde, kom Naboen ind — det var Hvalrossen —; 
den skulde handle og vilde kjøbe en Kobberem; men da Bjør- 
nen ikke vilde sælge Kobberemmen, tog Hvalrossen den og rev 
den istykker. Da Konen gik ind i Hvalrossens Hus, kom 
Bjørnen og Hvalrossen efter hende og vilde tage hende; men 
hun fløj omkring inde i Huset og skreg. Tilsidst aabnedes et 
Hul henne i Hushjørnet, hvorigjennem hun fløj ud. | 
Da hun var kommen neden for Huset, заае og horte hun 
Trylleord i Luften; men hvergang de kom nærmere, gik de 
bort igjen. Det var hendes Familie herovre, der gjorde Trylle- 
ord for at faa hende tilbage. Trylleordene vare ikke langt 
borte; men naar hun nærmede sig dem, fjernede de sig. Hun 
fulgte efter dem og de bragte hende hjemefter. Hendes Mand 
skulde lige til at slæbe hende ud af Huset, fordi han troede, 
at hun var død; men i det samme kom hun hjem, og saa 
vaagnede hun. 
Det var Trylleordene, som havde ført hende hjem igjen. 
