299 
havde været' saa længe borte. Da de kom hjem hertil, havde 
deres Koner faaet andre Mænd; thi de vare rejste herfra om 
Foraaret og kom først hjem om Efteraaret, da Folk skulde 
flytte i Hus. — De fik dog deres Koner igjen. 
26. En Fortælling om en stor Orm, 
fortalt af Kutuluk. 
To Agtefolk boede alene sammen i et Hus. Naar deres 
Hund fik Hvalpe, bleve altid nogle af dem borte. Da en af 
Hundene som sædvanlig var bleven borte, og Manden en Dag 
var ude i Kajak, gjorde Konen rent i Huset. Ved at tage en 
af de flade Sten bort under Vinduesbrixen, hvor Hundene havde 
deres Plads, saae hun en stor Orm, hvis Hoved saae ud som 
Maanen. Den sad nede i Jorden, og det var den, som spiste 
Hundene. | 
Hun gik ud for at vente paa sin Mand, thi hun var meget 
bange, og hele Dagen maatte hun gaa udenfor, da Manden forst 
kom hjem henad Aften. Hun gik ned til ham, da han steg 
iland, og sagde: «Det er ikke saa underligt, at Hundehvalpene 
blive borte; thi der er en stor Orm, som spiser dem!» 
Da Manden kom op i Huset, tog han Stenen bort, saae 
den store Orm og satte Stenen strax for igjen. Han gav sig 
derpaa til at lave en Stang, hvormed han kunde dræbe Ormen, 
og da han var færdig med Stangen, tog han Konen og satte 
hende op paa еп Afsats раа. en Klippe. Han selv kunde lebe 
hurtig. Han stak nu Ormen med Stangen, og Jorden dundrede, 
fordi Ormen sprellede. Han blev ved at stikke den, og efter- 
haanden ophørte det at dundre i Jorden; thi Ormen var nu dræbt. 
Manden var drivende vaad af Sved, gik derfor udenfor 
for at kjole sig af og tog Konen ned igjen. Der var saa meget 
Kjød paa Ormen, at de levede af den et helt Aar. 
