306 
verko! erko!» Saasnart den var inde, blev der snøret til for 
den, og de begyndte at slaa den. De, der slog den, raabte: 
wala! ala!» fordi Tupilek’en bed dem. Da den endelig blev 
stille, bleve Lamperne tændte, og Angekoken havde Tupilek’en 
i Skjodet, og hun, der havde lavet Tupélek'en, løb rundt omkring, 
ud og ind, og slukkede Lamperne, imedens de andre gned for 
at tænde. Angekoken sagde, at de, der ikke vare rigtig raske, 
skulde vende Ansigtet indefter, og der blev gnedet Ild nede i 
en Urinballe, forat Tupilek’ens Moder ikke skulde slukke den. 
Da der. nu var rigtig tændt, saae de et pænt lille Barn med 
Rypefodder i Brystet; men eftersom Angekoken pustede paa 
det, gik alle Rypefjerene af. Den var helt rød som af tørt 
Blod omkring Mundvigene af de døde Børns Sjæle, som den 
havde spist. Den havde endnu Hundeskind paa Hovedet, som 
de sprættede af. Ved Siden af den blev efterhaanden en hel 
„ Dynge af Rypefjer og al Slags, som Tupilek'en var lavet af. 
Da de nu vare færdige, gik de op paa Fjeldet ovenfor 
Umivik og kogte den. Bjornefangerens Kone fik et Barn for 
sidste Gang, og dette levede, ligesom det Barn hun havde faaet, 
førend Tupiek’en var lavet. р 
Tupilek'en var nu fanget, og dermed er denne Fortælling 
til Ende. 
30. En sandfærdig Fortælling fra Angmagsalik 
om Maanen, 
fortalt af Angitinguak. 
Pulokojo boede ved Pudlortolok sammen med to gamle 
Koner, af hvilke han var gift med den ene. Disse to gamle 
Fruentimmer sad og lyskede hinanden, og naar Kajakerne gik 
tilsoes, gik de ud i Gangen, pegede paa dem og talte om dem. 
Ved Tasiusak boede en gammel Angekok, som kun havde 
