320 
40. Nukarpiartekak, 
forlalt af Sanimuinak. 
En gammel Ungkarl gik aldrig ud i Kajak, hvorfor der 
voxede grønt paa Kajaken. Længere inde 1 Fjorden boede en 
Mand, der havde en Datter, som var meget smuk. 
En Morgen stod Ungkarlen tidlig op, medens de andre i 
Huset sov. Han vaskede sig i Hovedet og over hele Kroppen, 
og pillede Planterne af sin Kajak, hvorefter han rejste ind til 
Manden med den smukke Datter. Da han kom derind, sagde 
Beboerne: «Stig iland!» og da han var kommen iland: «Kom 
indenfor!»  Datteren sad i den ene Ende af Huset: Han 
skjevede til hende, saae at hun var meget smuk, blev 
meget varm og var nær ved at dø af Forelskelse. Da Nukar- 
piartekak havde taget Anorak’en af og hængt den op, saae han, 
at den Skjonne smilede til ham, og han tabte derover Bevidst- 
heden. Da han igjen kom til sig selv, skjævede han atter 
til hende og saae, at hun stadig smilede til ham. Han 
syntes rigtig godt om hende og sank sammen igjen. For hver 
Gang han tabte Bevidstheden og rejste sig igjen, rykkede han 
påa Sædet nærmere henimod den Skjønne. Da de andre lagde 
sig til at sove, saae Nukarpiartekak, at hun gjorde istand til 
ham foruden til sig selv, og ved at se det besvimede han, og hans 
Hoved faldt ned paa Sædet med et Knald. Da han kom til sig 
selv igjen, syntes han rigtig godt om hende; han rykkede nu 
hen paa Brixen, men idet han lagde Haanden paa denne, faldt 
han med Ansigtet ned mod den. De lagde sig ved Siden. af 
hinanden, hvorpaa han ligesom døde, fordi hun var saa smuk. 
Nukarpiartekak omfavnede hende og besvimede. Først var det 
som om han sank i til Knæerne i hende, senere til Armene, 
derefter til Armhulen, den højre Arm sånk ned, og endelig sank 
han i lige til Hagen. Tilsidst skreg han og forsvandt helt i 
hende. «Hvem mon det var, der raabte!» sagde de andre, 
der vaagnede ved Raabet; men ingen svarede. 
