327 
nu ikke mere Indvolde, Hjerte eller Lever af Seler, heller ikke 
arbejdede jeg med Jern. 
Næste Dag gik jeg igjen ud til Revnen og malede Stenene 
imod hinanden ligesom den foregaaende Dag. Jeg hørte atter 
Stemmen fra Revnen; Indvolde og Hjerte kom mig op i Hal- 
sen under de skrækkeligste Smerter. Den paafølgende Dag 
gjentog det samme sig, men jeg hørte nu Stemmen sige: »Skal 
jeg komme op?» Jeg stivnede af Rædsel men sagde: «Kom 
‚ kun op!» Stenene. løftede sig og et «Havdyr, der var forsynet 
med Klosaxe», kom op og saae mod Solopgang. Det var meget 
større end dem, der findes i Havet!). Kort efter forsvandt 
Dyret, og jeg rejste hjem. Dette blev min første Aand (tartok). 
Vinteren gik tilende, og da det blev Foraar igjen, gik jeg atter 
hen til samme Sted og gned Stenene; men da jeg blev træt og 
ikke kande gnide længere, vedblev Stenene af sig selv at bevæge 
sig rundt «med Solen». Der kom en lille Mand op af Jorden; 
han saae imod Solopgang. Han var halv saa lang som et 
Menneske, var iført hvid Pels og havde sorte Arme. Hans Haar 
var krøllet, og i Haanden bar han et Redskab af Træ, med 
hvilket han fangede Lax. Jeg tabte Bevidstheden, og da jeg 
kom til mig selv igjen, var Manden borte. Han blev min anden 
Aand. 
Næste Aar gik jeg hen til et Sted, hvor en Bæk flød fra 
en lille Indse. En lille Mand med spidst Hoved, som var. 
skaldet, kom op af Elven. Han skreg ligesom et lille Barn: 
«unga! unga!» Dette blev min tredie Aand. 
Næste Aar gik jeg ind til Tasiusak. Jeg kastede her Sten 
ud i Vandet, og der opstod derved en saa voldsom Søgang, som 
ellers kun opstaaer ved Havet. - Idet Bølgerne sloge sammen, 
blev Toppen af disse flad ovenpaa, og da de aabnede sig, kom 
en stor Bjørn frem. Den havde en meget stor, sort Snude og 
1) Sanimuinak viste, at de, der ere i Havet, ere af Størrelse som en stor 
Haand (en Krabbe?). 
