Jäla Extremiteterna. 
kadt, och i denna urhålkning är det följande stora benets (nyc- 
kelbenets) öfre tillspetsade ände fästad. — Af alla benen i skul- 
dergördeln är n»nyckelbenet (clavicula, GEGEsBavrR!) det största. 
Det är af en långsträckt form, och företer upptill en stark böj- 
ning, så att man derigenom kan skilja mellan en öfre och en 
undre del, otydligt begränsade af nämnde böjning. Den öfre 
delen, som, såsom recan är anfördt, är fästad vid det öfre nyc- 
kelbenet, är hoptryckt och baktill tunn och hälformigt utstående, 
så att den i förening med den undre delen, betraktad från sidan, 
visar till en viss grad konturerne af en upp och ner vänd men- 
niskofot med sitt underben. Framtill är denne del tjockare, och 
denne förtjockning fortsättes uti dess öfre utlöpande spets, som 
har det anförda fästet vid det öfre nyckelbenet. Vid den starke 
böjningen i beuets främre kant är det tjockt, och derifrån utgår 
långs samme kant af den undre delen en något trubbig köl. 
Från den bakre skarpe kanten af den öfre delens häl utgå 2:ne 
lameller, som fortsättas nedåt, och af dessa är den yttre bred 
och snedt utstående från den undre delens kölformige framkant, 
så att denne del derigenom på tvären blifvit något utbredd, 
och så att den baktill mellan båda lamellerna blifvit urhålkad. 
Undergällockets och gälhinnans fria kanter lägga sig intill denna 
yttre lamell, som således utgör den faste delen af gälspringans 
inre vägg. Den inre lamellen, som fortsättes långs den inre 
sidan af nämnde del, är på ett stycke föga märkbar, men är 
emot benets nedre ände återigen starkt utstående, och denne 
ände har derigenom erhållit en trekantig form. Båda nyckel- 
benen, som äro membranben, äro vid de neåre ändarne starkrt 
förenade med hvarandra. På inre sidan af den öfre delen är 
ett tunnt och aflångt ben fästadt, och vid dettas bakre del och 
inre sida är fästadt ett annat smalare ben, som framtill utlöper 
i en lång spets och baktill är helt smalt. Båda äro rigtade 
hakåt, och ligga innanför bröstfenan, och hafva blifvit kallade 
ossa posteiavicularia eller posteclavicule. — Skulderbladet (sca- 
pula, PARKER ”)), som är af ringa storlek och har sitt läge bak- 
1) Grundzäge d. vergleich. Anatomie, 1:e Aufl. 1859, pag. 426. — 
PARKER, 1. c. — Af G. CUVIER har det erhållit benämningen huméral, och 
blifvit ansedt såsom homologt med os humeri. Af OWEN (Anat. of Vertebr. 
I, pag. 163) har det blifvit kalladt coracoid. 
2) Li c. — CUVIER (1. c.) har ansett det såsom homologt med radius uti 
hvilken åsigt OWEN öfverensstämmer med honom (l. ce. p. 165 & p. 100. fig. 81). 
