102 Simpfiskar. 
Sebastes viviparus, A. GÖNTHER: Catalogue of the Acanthopter. Fishes in 
the Collect. of the Brit. Mus. vol. II, pag. 96. — 1860. 
5 3 CHR. LÖUTKEN: Korte Bidrag til nordisk Ichthyographi, 
I, etc.;, Vidensk. Meddelels. fra den naturhist. Foren. i 
Kjöbenh. 1876, pag. 358. — 1876. 
3 5 4. W. MALM: Göteborgs och Bohusläns Fauna, Rygg- 
radsdj. pag. 386. — 1877. 
5 R. COoLLETT: Meddelelser om Norges Fiske i Aarene 
1875—1878, Christ. Vidensk. Selsk:s Forh. 1879, N:o I, 
pag. 9. — 1879. 
Den får enligt MALM stundom af fiskrarne i Bohuslän namnet Berg- 
aborr, men den vanliga benämningen derstädes är enligt EKSTRÖM Sjökock 
och Käring, och dessutom är det kändt, att den derstädes äfven kallas 
Kungsfisk. Af fiskrarne vid Bergen i Norge benämnes den enligt KRÖYER 
och enligt hvad vi sjelfve erfarit Lysuer eller ock Luusuer, emedan den 
anses för en sämre fisk än den rätte Ueren. 
Anm... Denna art, som står mycket nära den föregående, med hvars 
unge individer den företer den största likhet, har stundom blifvit ansedd för 
tvifvelaktig, och uti Skandinavisk Fauna har S. NILSSON förfäktat den åsig- 
ten, att den antingen är grundad på yngre och outbildade eller ock på för- 
krympte individer af föregående art, och att den derföre med den bör 
sammanslås. Då den erfarne ichthyologen C. U. EKSTRÖM, enligt hvad ofvan 
blifvit anfördt, nästan samtidigt med KRÖYTER, eller möjligen t. o. m. tidi- 
gare än denne äfvenledes erfarne ichthyolog blifvit öfvertygad om dess art- 
rätt, så synes man redan häruti kunna finna ett talande skäl för en sådan 
åsigt, ehuru dess egenskap att föda lefvande ungar är gemensam med före- 
gaende arten, och således icke för artdistinktionen har den betydelse, som 
KRÖYER på grund af det af honom gifna artnamnet synes hafva velat gifva 
den samma. Denna arträtt har också för ej länge sedan (1876) å ofvan 
anförda ställe blifvit med goda grunder understödd af CHR. LÖTKEN, och, 
liksom R. COLLETT, hafva äfven vi funnit de af LÖTKEN för artdistinktionen 
uppgifne karaktererne konstante, och äfven vi tveka derföre icke att anse 
den för en sjelfständig art. Uti den något utförliga artdiagnosen hafva vi 
sökt att framställa de mest distinktive karaktererne, hemtade från under- 
sökningen af ett tolftal af exemplar dels från Bohuslän och dels från Norge, 
och efter jemförelse med ungefär likstora unga exemplar af föregående art. 
Vid denna jemförelse har det synts oss, liksom LUTKEN, att S. viwiparus, 
om än stundom något mindre till storleken, genom en mera robust kropps- 
form och tjockare taggstrålar företett ett mera utvuxet utseende än de unge 
af S. marinus, och att den derföre icke kan anses för en ungform af denne. 
Till de i diagnosen anförde karaktererne kan läggas, att hufvudet hos båda 
arterna äfven företer en något skiljaktig form derigenom, att dess främre 
del, framom ögonhålorna, hos S. viviparus är trubbigare, emedan under- 
käken framtill ej är så tillspetsad som hos S. marimus. Den senare har 
denne framtill tillspetsade form å hufvudet fullt konstant äfven hos unge 
individer. S. viviparus företer i detta afseende en tydlig tendens till S. 
dactylopterus, och denne karakter får derigenom en ökad vigt. Till dessa 
