Rötsimpan. 141 
Ett par stora exemplar från norra Grönland, förvarade uti 
här varande Universitets zoologiska museum, förete följande af- 
vikelser från den vid våra vestra kuster förekommande formen: 
Bröstfenorna hafva 18 strålar, och räcka hos honan nästan till 
anus, och hos hanen något bakom den samme. 1:sta ryggfenan 
är högre, så att de längste strålarne i den samma äro nästan 
lika långe som afstandet mellan nosspetsen och bakre kanten af 
ögonhålan. Hanen saknar taggar å den innerste strålen 1 buk- 
fenorna. Han har pannan bredare, och dess minsta bredd är 
ungefär lika med ögats vertikale diameter. Hos båda könen 
äro hjessknölarne (d. v. s. de ofvan bakre orbitalkanterne och 
på nacken) vida högre, och i spetsen ojemne. Äfven honan har 
flere och större benknölar i huden ofvan och under sidolinien 
samt hvita fläckar på undre sidan af buken. Afståändet mellan 
den 2:dra ryggfenans bas och midten af stjertfenans är större 
än hjessfältets bredd å yttre sidan af de det samma begrän- 
sande kölarne. 
Skelettet: Kotornas antal är 34 till 36, af hvilka 12 till 
13 tillhöra bålens och de öfriga stjertens afdelning. Hos den 
Grönländska eller glaciala varieteten stiger enligt LörtKES ko- 
tornas antal stundom till 39, af hvilka 14 tillhöra bålens af- 
delning. Kraniet är starkt nedtryckt, så att dess höjd ej är 
mera än hälften så stor som dess bredd baktill. O. exoccipi- 
talia hafva väl utbildade konkave ledknappar för artikulationen 
med den första kotan, samt omsluta npptill foramen magnum. 
Supraoccipitalbenet har det bakre öfre utskottet litet och upp- 
till plattadt, samt ej utskjutande bakåt så längt som o. exocci- 
pitalia och spetsarne af o. pterotica. Mellan de båda hjessbe- 
nen, och med dem vid ändarne sammansmält går en transversel 
nedtryckt benlist, som ligger såsom en brygga öfver supraocci- 
pitalbenet. Hvartdera hjessbenet har en låg och trubbig tva- 
delad knöl, och från denne går framåt en trubbig rygg, som 
fortsättes af en dylik på hvartdera pannbenet samt bildar i 
förening med denne en trubbig och svagt S-formig köl, som 
framtill slutar vid den ruggige knöl, som förefinnes ofvan den 
bakre orbitalkanten, och desse kölar bilda den lyrformige figur, 
hvarom ofvan i beskrifningen blifvit taladt. O. epotica hafva 
det bakre utskottet trubbigt och rigtadt starkt utåt, samt ut- 
skjutande nästan lika långt tillbaka, som de bakre spetsarne af 
0. pterotica. Ossa opisthoticum och basisphenoideum saknas, 
