Tonfisken. 200 
med spjut. Det samma hafva vi äfven hört uppgifvas af fiskare 
vid Bergen. Det händer ock någon gång att den fastnar på 
en för hälleflundra utsatt krok. I Medelhafvet fångas den i 
stor myckenhet på flera olika sätt, af hvilka vi här efter Cvu- 
VIER & VALENCIENNES, Som hemtat uppgifterna derom från Dvu- 
HAMEL, Vilja beskrifva ett par, hvilka utgöra de förnämsta. Det 
ena kallas enligt nämnde författare ”thomaire”, och består deri 
att man, när tonfisken företager sina vandringar långs hafs- 
kusten, har på ett upphöjdt ställe en vaktpost, som skall gifva 
signal, då han iakttager ett stim, som närmar sig, och tillkän- 
nagifva från hvilken sida det kommer. ”Talrike bemannade bå- 
tar, som stå under kommando af en chef, ro då ut och rangera 
sig uti i en båglinie, och bilda genom föreningen af sina nät en 
inhägnad, hvars omfång minskas derigenom att man, sedan 
fiskarne blifvit skrämde från näten, sätter nya nät innanför de 
förutgående på ett sådant sätt, att man ständigt närmar fiskarne 
emot stranden. Då man blott har några famnar vatten qvar, så 
utsätter man ett sista nät, som i midten haren konisk förläng- 
ning och således ungefär har formen af en ryssja, och som man 
drager emot land, sålunda uppdragande dit alla de tonfiskar, 
som blifvit instängde. Dervid dödas de store fiskarne med kro- 
kar. Stundom erhåller man på detta sätt 1 en enda fångst två 
a tre tusen centner tonfiskar. Det andra sättet kallas af de 
nämnde författarne ”madrague” och benämnes af Italienarne 
”tonnaro”, samt skall vara en mycket mera komplicerad inrätt- 
ning än den förra. Stora och långa nät, som hållas i upprätt- 
stående ställning genom föten eller korkskifvor, fästade vid de- 
ras öfre kant, och genom blybitar och stenar, fästade vid deras 
undre d:0o, äro förankrade på ett sådant sätt, att de bilda en inhäg- 
nad, som till en utsträckning af flere hundrade famnars och 
stundom en Italiensk mils längd står parallelt med stranden, 
och genom transverselt deremot stälda nät är afdelad i flere 
kamrar, samt har en emot stranden vettande öppning eller port. 
Tonfiskarne, som alltid gå långs stranden, passera mellan denne 
och ”madraguen” tills de slutligen vid dennes ände möta ett 
stort på tvären stäldt nät, som stänger deras väg och tvingar 
-dem att ingå i madraguen genom den å den samme befintlige 
öppningen. Inkomne i denne tvingas de genom åtskilliga me- 
del att gå från den ene kammaren till den andre (förmodligen 
genom kommunicerande öppningar mellan kamrarne) ända till 
Lilljeborg, Fiskarne. 17 
