Storspiggen. 361 
snedt uppåt, Det är äfven tydligt, att det är genom hanens 
åtgöranden som boet efter äggläggningen kommit att stå mer 
eller mindre djupt ned i sanden eller slammet på bottnen. De 
strider, som han har att utföra under boets skyddande, gälla mycket 
ofta andre hanar, som bevaka sina bon i granskapet, och som 
äro lika ifrige och stridslystne som han, och dessa strider, som 
ögonblickligen uppstå, när endera parten kommit att beträda 
den andres område, äro vanligen de häftigaste, i synnerhet i 
början, innan de hunnit bli närmare bekante med hvarandra. 
Det händer emellertid sällan att någon af dem stupar. Det 
vapen, som företrädesvis begagnas, är bukfenans tagg. Då äg- 
gen närma sig kläckningen, fördubblar hanen sin omsorg om 
dem. Han dels utvidgar boets öppning, för att lemna vattnet 
ännu friare tillträde, och dels vibrerar i detta ännu ifrigare 
med sina bröstfenor, samt omflyttar ofta äggen, så att de, som 
legat öfverst i boet, läggas på bottnen i det samma, och tvärt 
om. Efter 10 å 12 dygn kläckas äggen (tiden naturligtvis 
något beroende af temperaturen), och ungarne framkomma myc- 
ket små samt med en så stor vidhängande äggsäck, ait de 
knappt dermed kunna röra sig, och att de äro i hög grad 
otymplige. De äro då 1 högsta grad i behof af skydd, och 
hanen fortfar derföre länge efter det de blifvit kläckte (ända 
tills 15 å 20 dagar derefter) att egna dem den mest uppmärk- 
samma omvårdnad !). Han bortdrifver de fiender, som närma 
sig boet för att uppsluka dem, och han qvarhåller ungarne i 
boet tills äggsäcken blifvit så mycket absorberad, att de ledi- 
gare kunna röra sig. Omz-någon händelsevis skulle hafva kraf- 
lat sig utom boet och i ett obevakadt ögonblick kommit bort 
ett stycke derifrån, så tager han honom försigtigt i sin mun 
och bär honom: tillbaka och lägger honom oskadad i boet igen. 
Sedan ungarne blifvit rörligare, lemnar han dem mera frihet 
atv röra sig utomkring boet, dock på ett begränsadt område, 
1) Uti Skand. Fauna är denna uppgift beledsagad af ett par ?, men 
att hanen ganska länge vårdar ungarne, har icke endast Costr iakttagit, 
utan äfven ALBANY HANCOCK (anf. st.) och R. WARINGTON (Ånn. a. Mag. of 
Nat. Hist. 2 ser. vol. XVI, pag. 33 & 332), och den förre fick erfara, 
huruledes en hane en gång tog en liten och klen unge nästan ur hans 
fingrar. Uti Skand. Fauna nänmes, att hanen skulle bära föda till ungarne. 
Detta hafva vi icke funnit uppgitvet af någon af de af oss citerade för- 
fattarne, och det kan svårligen komma i fråga. 
