Tjockläppad Multe. 397 
Uti Skandin. Fauna benämnes denne fisk Tjockläppad Multe, på grund 
deraf att enligt KRÖYER arterna af detta slägte af äldre Danske författare 
blifvit utmärkte med namnet Multe. Då den hos oss är särdeles sällsynt, 
har den icke erhållit någon den samme egentligen tillkommande lokal be- 
nämning. Vi hafva hört den någon gång vid Landskrona kallas Hält, men 
detta berodde på en förvexling med vanlige siken (Coregonus luvaretus), 
hvilken derstädes och enligt KRÖYER äfven i Danmark kallas Hält. Då R. 
(COLLETT uppgifver, att den i sydvestra Norge, der den oftast förekommer, 
äfven erhållit detta namn, så förmoda vi, att detta äfven der beror på en 
dylik förvexling. Vi hafva dessutom erhållit den uppgift, att den i Norge 
äfven kallas Kulp eller Kronkulp. 
Anm. Vi instämma med STEINDACHNER!) och R. COLLETT (Norges 
Fiske, pag. 88) uti att betrakta den af GÖNTHER (anf. st.) uppstälda ar- 
ten Mugil septentrionalis såsom icke utgörande en egen art, utan blott 
såsom varande på sin höjd en nordisk form eller varietet af samma art, 
som den i Medelhafvet förekommande Mugil chelo, G. CUVIER; men då 
desse författare anse den blott såsom ”individuelt afvikande” från denne 
senare, äro vi deremot benägne för att betrakta den såsom en varietet el- 
ler rättare nordisk form. COLLETT anför, att de flesta exemplaren af den 
hafva den för den samme utmärkande formen af det främsta infraorbital- 
benet, och detta hafva äfven vi funnit vara förhållandet till den grad, att 
hos den öfverensstämmelsen i detta bens form med den i Medelhafvet fö- 
rekommande M. chelo synes oss böra betraktas såsom undantag. GÖNTHER 
har antydt, att den har något högre eller undersätsigare kroppsform än 
den i Medelhafvet förekommande, och detta hafva vi funnit bekräftadt, 
ehuru skilnaden i detta afseende stundom är högst obetydlig och synes 
vara beroende af större fetma. Öfverläppens hudknölar hafva vi iakttagit 
hos vår förete någon vexling i sin form. Stundom äro de hos mindre ex- 
emplar mindre och föga tydlige, samt hafva utseende af mycket små run- 
dade vårtor, då de deremot hos större exemplar äro större och aflånge och 
snedt transverselle samt liknande till formen dem hos den i Medelhafvet 
förekommande, wmen blott bildande 2:ne irreguliera rader, som upptill äro 
skarpt begränsade. Hos den från Medelhafvet äro de temligen store, och 
hafva formen af irreguliere och i något vexlande och ofta i sned rigtning 
stälde aflånge hudknölar eller upphöjningar, bildande i allmänhet 3:ne irre- 
guliera rader. Antalet af de transversella rader, som desse hudknölar 
bilda, är hos mindre exempl. af vår form stundom föga bestämdt, derföre 
att de öfverste genom sin ytterst ringa storlek så småningom öfvergå till 
samma utseende, som de små kornigheter och det ludd, hvilka förefinnas 
på den öfre delen af denne läpp, och der är således då mellan hudknölarne 
och dessa icke någon så tydlig gräns, som hos Medelhafsformen. Stundom 
är dock, såsom redan blifvit anfördt, denna gräns äfven hos vår lika skarp. 
Ögonen äro, såsom i det följande anföres, något mindre hos vår nordiske 
form än hos den senare. 
1) Sitzungsber. d. math. naturviss. Classe d. K. Akad. d. Wiss. zu 
Wien, Bd. LVII, 1:e Abtheil. pag. 683—684. — 1868. | 
