ISLÅKDS-LAF. 221 



han ätit denua laf med större sällskap i sitt 

 hus flera gånger, och att han, liksom de an- 

 dra, funnit den smaklig. Han kokade lafven, 

 som afsilad lades på fat, och åts med olja el- 

 ler smör. Äfven lät han stufva den med man- 

 del, citronskal och socker, hvaraf den fick 

 en god smak. Han beskrifver ilen som en 

 fin legnme, som löses i munnen under tug- 

 gandet, utan att hafva något segt, hårdr eller 

 trädaktigt *). Jag har ock gjort en anrätt- 

 ning deraf, som smakade rätt väl, och hvil- 

 ken troligen skall vara rätt mycket födande. 

 Jag lät koka | ® laf med i| qvintin pott- 

 aska, aQjällde detta vattnet och afsköljde ko- 

 kade lafven en gång i kokhett vatten, hvar- 

 efter den lades på fat, och åts med en sauce 

 af egggula, grädda, socker, litet hvetemjöl 

 och helt litet kardenmmma. Han var så lös, 

 att han smälte i munnen, och besvärade på 

 intet sätt magen efteråt. De m.est kräsiiga 

 skola säkert finna denna rätt mycket ätelig, 

 och ingen krydda sätter mera värde derpå, 

 än dess välgörande nytta. En sådan anrätt- 

 ning bör upptagas ibland det helsosammaste 

 som kan bjudas svaga reconvalescenter, och 



*) Se Annales de cbemie N:o 170, sid. 197 för iSoG; 

 hvarest han slutar sin berättelse med löljande tan- 

 ka : la nature ne pouvait rien faire de plus propro 

 å la nonrriture, que ce végétal. (Naturen kunde 

 ej skapa tjenligare för födan äa denna vext}. 



