— 
E X. 1920. Ordförandens hälsningstal. 3 
"djupa dess art. . Inom forskningen såväl som inom det 
-mänskliga lifvet i öfrigt blir i dag ett lif i enveten hög- 
modig isolering förr eller senare liktydigt med död. Må 
för arbetarna i detta Sällskap som lysande, ledande stjärna 
ketä medvetandet om den faunistiska och floristiska forsk- 
; ningens allt fortsatta betydelse, likasåfullt som medvetandet 
därom, att dessa forskningsgrenars väg kan hållas klart 
belyst blott af skenet från andra discipliners vårdkasar. 
= Här har engång inför detta samfund af en af dess ve- 
— tenskapligt mest förtjänte medlemmar uttalats ord, hvilka 
ljudit som ett program: Det var en tanke, att vid Sällska- 
_ pets sammanträden frågor äfven af allmännare intresse 
"borde i högre grad än förr utläggas och dryftas. Såsom 
uttryck för detta uppslag skola vi äfven i dag få ähöra ett 
föredrag i ett aktuellt ämne af denna tankes upphofsman. 
EVärt samfund blef i förra seklets morgonväkt ett sällskap 
pro Fauna et Flora Fennica helt säkert därför, att i detta 
; namn då inneslöts det gifna programmet för finländsk natur- 
forskning. Dess väsen innebar väl dock innerst att vara 
en härd för landets naturforskning i ällmänhet. Dess väsen 
får ej fjättras med gångna tiders skrankor. Societas pro 
Fauna et Flora Fennica bör, buret af tidens framsteg, af 
* naturforskningens allt längre hunna utveckling och fördjup- 
— ning, blifva ett sällskap för fäderneslandets naturforskning. 
: Dess namn, äterspeglande en gången tids ideal, skall stä 
som en minnesvård öfver ett märkligt skede af uppblomst- 
ring i den finländska naturforskningens historia, som ett 
namn, buret af häfd, förpliktigande. 
Kärlek till vetande, häg att verka för bevarande och 
- förkofrande af dess vinningar, har kallat vetandets tjänare 
— till studiekammaren. Kärlek kräfves nu längtmer än förr. 
Forskningens väg blir i dag för flertalet en väg i försakelse 
r mycket af detta lifvet. För mången tyckes nu möjlighet 
ai a dn Ava" ATI 
— gifvas blott att kämpa för lifvets uppehåll. Men långt högre 
än förr ljuder nu vetenskapens maning kallande och för- 
— pliktigande. Där hvilar öfver forskningen nu det tunga 
ansvaret för förvaltande under hård tid af genom sekler 
