[17] MARKSTUDIER 65 



har prof. Hesselman föreslagit benämningarna autokton, resp. allokton 

 ortsten. Även för rostjord kunna dessa benämningar finna användning; 

 de rostjordsskikt, som vanligen förekomma äro dock av autokton karaktär. 



Kalkgräns: Gränsen mellan det kalkhaltiga och det genom urlakning 

 från kalk befriade övre lagret i en markprofil. . 



De kemiska analyserna äro framställda på det sätt, som är mest bruk- 

 ligt i den petrografiska och pedologiska litteraturen. Varje grundämne är 

 sålunda angivet som sin oxid och vid diskussion av ett visst grundämne 

 underförstås, även där detta ej direkt utsäges, alltid oxiden. De i ana- 

 lyserna återgivna ämnena äro följande: Humus, vatten H2O, kiselsyra 

 SiOa, titansyra TiOz, aluminiumoxid AI2O3, järnoxid FczOj, mangan- 

 oxidoxidul Mn,04, kalk (kalciumoxid) CaO, magnesia MgO, natron 

 Na, O, kali K2O, fosforsyra (fosforsyreanhydrid) P2O5, svavelsyra 

 (svavelsyreanhydrid) SO-, kolsyra COj. Detta sätt att framställa ana- 

 lyserna torde vara mest överskådligt och tillåter dessutom utan omräk- 

 ning användandet av tillgängliga petrografiska tabeller vid analysernas 

 beräkning. Med förkortningarna tot., sil., lim., apat. förstås resp. 

 total, silikatisk, limonitisk, apatitisk mängd av olika ämnen. 



Medelfel betecknas i texten av typografiska skäl med med mf. 



C. Arbetsmetoder. 



Fältarbetet har ofta nog varit av mycket enkel beskaffenhet. En lämplig 

 provyta i en väldefinierad skogstyp sökes ut på en så vitt möjligt plan eller 

 helt svagt sluttande terräng. Höjden över havet bestämmes, när den är bety- 

 dande, med ledning av generalstabskartans höjdsiffror och övriga beteckningar 

 när så är möjligt med hjälp av barometeravläsningar. Därvid erhållas natur- 

 ligtvis endast mycket ungefärliga värden, som dock i de flesta fall äro till- 

 räckliga. Å lågt belägna ytor, nära havsstranden eller annan känd nivå, 

 göres i sådana fall, där en noggrannare kännedom om höjden över havet är 

 önskvärd, avvägning med spegel, dock aldrig på längre distanser. Även detta 

 är en grov metod, men i betraktande av att en noggrannhet på i meter när 

 vanligen är fullt tillräcklig, skulle en avvägning med tub i de flesta fall ej vara 

 motiverad. 



Sedan en provyta utsetts, göres en ståndortsanteckning. Härefter upptas 

 ett antal markprofiler, åtminstone till ett par decimeters djup under rostjorden. 

 Vanligen ha tio eller fem, ibland tjugo gropar upptagits för att få fram ge- 

 nomsnittliga förhållandena. Om profilerna ej äro mycket oregelbundna torde 

 för detta ändamål fem eller tio gropar vara tillräckliga. I dessa ha de olika 

 skiktens mäktighet och utseende granskats, eventuellt befintligt kalciumkarbo- 

 nat igenkänts genom prövning med saltsyra och i övrigt iakttagelser över 

 markens egenskaper, rötternas förhållande o. s. v. gjorts. 



I allmänhet har medeltalet av de olika markskiktens mäktighet uträknats. 

 I fall, då det varit av värde för möjligheten att jämföra olika ytor med var- 

 andra, har därjämte medelfelet i de erhållna medeltalen bestämts. 



5- Meddel. från Statens Skogsförsöksanstalt. Haft. 17. 



