66 O. TAMM [18] 



Proven ha i allmänhet tagits så att de äro representativa för ett visst skikt 

 i en profil, som är karakteristisk för ytan. Sålunda ha i fråga om blekjorden 

 alltid proven tagits på så sätt att lika mycket kommit med från skiktets övre 

 och imdre delar. Ur rostjorden är det betydligt svårare att få ett fullt repre- 

 sentativt prov, enär den i regel förtonar nedåt utan någon skarp gräns. I all- 

 mänhet ha proven därför tagits inom den zon närmast under blekjorden, där 

 rostjorden är mest karakteristisk, alltså inom 6 — lo — 15 cm:s avstånd från 

 blekjordens undre gräns. Ur underlaget möter det i regel inga svårigheter 

 att insamla ett fullt tillfredsställande prov. Det tillsågs städse, att ej några 

 lokala utfällningar eller dylikt, som stundom förekomma även å större djup 

 under markytan, fingo medfölja. 



I några fall ha generalprov ur ett flertal markprofiler insamlats. Där så är 

 fallet, har det anmärkts i materialet. Oftast ha prov av ungefär 0.5 kg vikt 

 tagits. Ibland m.öter det svårigheter att få så mycket, t. ex. när blek jorden 

 blott är I — 2 cm mäktig. I dylika fall ha mindre prov insamlats, varvid dock 

 tillsetts, att varje prov blivit i möjligaste mån representativt för det skikt. 

 vars sammansättning det skulle angiva. I vissa fall ha tagits stickprov i glas- 

 rör av 12X100 mm:s storlek ur markskiktens olika nivåer. Överhuvud taget 

 har det ej gått att vid provtagningen följa en viss schablon; man gör enligt 

 min åsikt klokast i att i varje enskilt fall tänka ut lämpligaste sätt för att få 

 ett gott och pålitligt analysmaterial. Där äldre skärningar undersökts, har 

 före eventuell provtagning alltid profilen rensats och renskurits för att få av 

 luften relativt opåverkat material. Där prov av ortstenar insamlats, har det 

 stundom varit omöjligt att utan spett och dynamit tränga nämnvärt långt in 

 i ortstenen, varför jag fått nöja mig med ett efter utseendet att döma karak- 

 teristiskt stycke. 



I och för vidare undersökning ha proven behandlats på följande sätt: Först 

 lufttorkas de vid vanlig rumstemperatur. Härefter få de passera ett mässings- 

 trådnät med två millimeters maskor, varvid det s. k. grovmaterialet frånskiljes. 

 Detta väges och undersökes därefter med lupp för att konstatera de olika mi- 

 neralens mer eller mindre vittrade utseende. Ortstenar och sammankittade 

 skikt söndertryckas före siktningen varsamt med en agatpistill. Den andra 

 delen av provet, finmaterialet, väges också samt blandas omsorgsfullt. Från 

 denna del uttages en portion för analys. Då det endast är fråga om limonit- 

 eller humusbestämning (se nedan) pulveriseras analysprovet grovt i agatmortel. 

 vid Bauschanalys till större finhet. Alla procenttal beräknas på det lufttor- 

 kade och pulver iserade provet. I fråga om leror, mjälor och dylikt är van- 

 ligen all pulverisering onödig. I samband med pulveriseringen utplockas med 

 en fin pincett alla iakttagbara organiska rester, rotfragment m. m. I allmän- 

 het finnes tämligen rikligt med sådana i blekjorden, men ej i rostjorden 

 och underlaget. Undantag härifrån förekomma dock. 



Humushalten i proven bestämimes genom förbränning i vakuum enligt en av 

 Vesterberg (1911) angiven, av mig (1917a) vidare utarbetad metod. 

 Den funna kolsyremängden anses vara ett mått på humushalten, som fås ur 

 den förra genom multiplikation med faktorn 0.471. (Se W a h n s c h a f f e 

 und Schucht 1914, sid. 80). Härvid är att märka, att i humushalten 

 måste inräknas en del oförmultnade växtrester, som ej kunnat bortskaffas. 

 Icke desto mindre anser jag denna metod lämpligare för föreliggande syfte än 

 anflra humusbestämningsmetoder, enär den ger verkligt jämförbara siffror 



