[19] MARKSTUDIER 67 



för halten organiska ämnen. Om det också i humushalten skulle ingå en clel 

 mindre multnade växtrester, så äro dessa i alla fall råmaterial för humusbild- 

 ningen. Man får dock kom.ma ihåg, att den s. k. humushalten i blekjorden till 

 en del betingas av växtfragment med urskiljbar organisk struktur, medan den 

 i rostjorden och underlaget uteslutande härrör från kemiskt utfällda humus- 

 ämnen. Detta framgår av att om rostjorden först extraheras med en svag 

 svra och sedan med ammoniak, allt återstående organiskt material plägar lösa 

 sig, givande vätskan en svartbrun färg och vid filtrering kvarlämnande ett 

 askvitt mineralpulver. 



I Bausch-analyserna bestämmes dels glödförlusten, dels humushalten genom 

 förbränning. Differensen anges, ehuru ej fullt riktigt, som vatten. I själva 

 verket innefattar denna procentsiffra iiven okkluderade gaser och dessutom 

 tillkommer ett litet fel på grund av att befintligt ferrojärn under glödningen 

 delvis oxideras till ferrijärn. Någon exakt bestämning av halten ferrojärn 

 i jordprov är ej möjlig. För den nämnda felkällan kan därför ej någon korrek- 

 tion erhållas; den är emellertid ej av någon större betydelse. 



Vid den kemiska analysen av övriga beståndsdelar följas i allmänhet H i 1- 

 lebrands (1916) föreskrifter, utan att dock fullt samma stränga fordrin- 

 gar på alla analystals exakthet som de av denna författare förordade krävas. 

 Analysens gång må i korta drag beskrivas: Provet uppslutes med soda i och 

 för bestämning av kiselsyra, aluminium, totala järnhalten, titan, kalcium och 

 magnesium. Kiselsyran bestämmes medelst två till tre gånger upprepade in- 

 dunstningar. efterföljda av filtreringar, varefter den erhållna substansen glöd- 

 gas, väges och behandlas med fluorväte. Avdunstningsresten efter denna sist- 

 niimnda process sammanföres med den sedermera erhållna ammoniakfällningen. 

 Aluminium m. fl. ämnen fällas med kolsyrefri ammoniak. Den erhållna fäll- 

 ningen glödgas, väges och smältes med kaliumpyrosulfat. Smältan löses i 

 vatten och svavelsyra, varefter den totala järnhalten bestämmes medels titre- 

 ring med kaliumpermanganat, sedan lösningen först reducerats med svavelväte. 

 Titan bestämmes kolorimetriskt i samma lösning efter titreringen av järnet. 

 Aluminium erhålles som rest, sedan järn, titan och fosforsyra fråndragits 

 anmioniakfällningens vikt. Kalcium bestämmes genom fällning med ammo- 

 niumoxalat i filtratet från ammoniakfällningen, magnesium fälles med fosfat 

 i filtratet från kalciumoxalatet på vanligt sätt. Fosforsyran bestämmes genom 

 extraktion av det ursprungliga provet med stark salpetersyra under tillsats 

 av fluorväte, varefter fosforsyran fälles ut med molybdat och magnesiumklorid. 

 Fluorvätet och humusämnen bortskaffas vid salpetersyrebehandlingen. Kalium 

 och natrium bestiimmas medels i^ a w r e n c e - S m i t h' s bekanta metod. 



Halten av limonitiskt järn, inbegripet allt möjligen förekommande lättlös- 

 ligare järn, bestämmes genom att extrahera provet med en mättad lösning av 

 surt kaliumoxalat enligt en av mig (19:73) beskriven metod. Härvid löses 

 allt limonitiskt jiirn, medan de övriga järnmineralen praktiskt taget förbli 

 oangripna. Även de hårdaste och limonitrikaste ortstenar efterlämna vid 

 extraktion med surt kaliumoxalat ett ljust, askgrått pulver. Extraktionen sker 

 vid vanlig temperatur under två timmars skakning i maskin. De filtrerade 

 extrakten befrias från organisk substans genom kokning m.ed koncentrerad 

 svavelsyra, varefter reduceras med svavelväte och titreras med kaliumperman- 

 ganat på vanligt sätt. Den på detta sätt erhållna järnhalten har benämnts 

 den limonitiska, i analvstabellerna förkortat: lim. CJenom subtraktion av den 



