[21] MARKSTUDIER 69 



Lösningar av sp. v. 2,50, 2,75 och 3,05 användes. I den lättaste vätskan 

 sjunka alla mineraliska beståndsdelar. Genom upprepad separering- uppdelas 

 provet i olika fraktioner. Behandling-en med lösningen fortsattes så länge 

 någon separering verkligen äger rum. På grund av att de finare kornstorle- 

 karnas sedimentering i en vätska ej uteslutande är beroende av deras sp. vikt 

 utan även av deras yta, kan en fullständig separering ej uppnås. Vid finkor- 

 niga jordslag kan metoden ej alls användas. De resultat, som kunna vinnas, 

 sakna dock ej intresse. De olika fraktioner som utvinnas ha dels sp. vikten 

 2,50 — 2,75 och innefatta huvudsakligen kvarts och fältspat, dels 2,75 — 3,05 

 innefattande huvudsakligen glimmerarterna. Fraktionen tyngre än 3,05 inne- 

 håller de övriga, tyngre mineralen. Korn av täta bergarter förorenade möj- 

 ligen i någon mån de erhållna fraktionerna. Icke desto mindre ge dessas vik- 

 ter ett visst uttryck för mineralsammansättningen i provet, vilket särskilt vid 

 jämförelse med den kemiska analysen är av intresse. 



Mikroskopiska mineralbestämningar ha utförts, särskilt i de med T h o u- 

 lets lösning separerade fraktionerna. Vissa mineral gå lätt och ögonblickligt 

 att känna igen under mikroskopet. Hornblände kännes igen genom grön färg, 

 stark pleokroism och form, biotit genom färg, pleokronism och form, kaliglim- 

 mer på sin genomskinlighet, form och interferensbild, magnetit och titanjärn 

 genom ogenomskinlighet. 



Även andra mineral, såsom fältspater, kvarts, granat, apatit m. fl. kunna i 

 enskilda korn bestämmas med hjälp av olika optiska egenskaper. Försök att 

 göra en kvantitativ uppskattning av de olika mineralens mängd strandar dock 

 på omöjligheten av att säkert och snabbt kunna igenkänna varje korn i vilket 

 läge som helst. I några fall har jag i samband med separeringar sökt räkna 

 kornen i preparat av de olika fraktionerna, varvid i allmänhet 1,000 — 2,000 

 korn ha räknats, men jag har inskränkt mig till de mineral, som verkligen 

 med säkerhet låta sig uppskattas. V o g e 1 v. F a 1 c k e n s t e i n och 

 Schneiderhöhn (1912) meddela noggranna kvantitativa uppskattningar 

 av mineral i jordprov, men då de intet meddela om de metoder, de därvid 

 använt, har man rätt att ställa sig något skeptisk till resultatets exakt- 

 het. Även Nyholm (1902, sid. 205 — 206) meddelar ingående mineralogiska 

 undersökningar av jordprov. Enligt min erfarenhet äro emellertid de svårig- 

 heter, som möta på den mineralogiska jordanalysens område, så pass stora 

 och de kvantitativa resultat, som kunna erhållas, så pass föga exakta, att de 

 endast kunna äga berättigande som belysande komplement till den kemiska 

 analysen. 



I ett antal fall har jag försökt en mikrokemisk färgningsmetod, avseende 

 att göra synliga de kolloidhinnor, som stundom omge mineralkornen i marken. 

 En knivsudd av ttt jordprov färgades under några minuter i enprocentig 

 fuchsinlösning, f<')rsjitt med ett spår ammoniak. Härefter uttvättades provet 

 med vatten sex till sju gånger och fick så ligga ett dygn i glycerin. Denna 

 borttvättades härefter med vatten, varefter något av provet inbäddades i ny 

 glycerin och undersöktes med mikroskop. Härvid visade sig kolloidhinnorna 

 omkring mineralkornen i rostjordsprov starkt färgade, medan korn, som ej 

 ägde kolloidhinnor av samma natur, voro fullt klara. Alla humus- och rot- 

 fragment blevo även starkt färgade. Särskilt av betydelse var, att hinnor, 

 som tycktes bestå av enbart limonit, ej färgades. Detta framträdde t. ex. 

 i ett prov, som innehöll utfälld limonit, men enligt analysen troligen ej ut- 



