70 O. TAMM [22] 



fiilld aluiniiiiunihydruxid. Se kap. i i : A vta 7, analvs 93. Detta prov filrjia- 

 des nämligen nästan icke alls. Angående färgningsmetoder, jfr Rosen- 

 busch (1914, sid. 409). H un des hagen (190SJ. 



Mekaniska analyser ha utförts å några prov. Härvid tillämpades den 

 Beam-Atterbergska metoden (A t t e r b e r g 191 2). Enligt denna bo- 

 handlas provet, utrört med något vatten, före analysen på mekanisk väg med 

 en styv borstpensel, varvid de aggregat av mineralkorn och andra partiklar, 

 som alltid finnas, bli sönderdelade. Samma förfaringssätt har jag använt 

 for att ur grövre jordslag isolera lermaterial, som sedermera underkastades 

 analys på vanligt sätt. Isoleringen tillgick på följande sätt: 



En uppvägd mängd jord, 100 — 200 gr, uppslammades i destillerat vatten. 

 Sedan det allra grövsta fått sjunka till botten och det övriga fått stå över 

 natten, dekanterades vätskan. Bottensatsen fick långsamt torka i luften till 

 lös degkonsistens, varefter den bearbetades med borstpensel enligt Ätter- 

 bergs föreskrifter. Härefter uppslammades den i destillerat vatten och 

 lämnades att sjunka. Enligt Atterbergs undersökningar sjunka korn av 

 ungefärlig dimension av 0,002 mm 10 cm på 8 timmar. Som fallhöjd använ- 

 des i stället 5 cm och som sedimenteringstid 4 timmar. Efter denna tid av- 

 sifonerades suspensionen, varefter operationen upprepades tills större delen av 

 det befintliga lermaterialet separerats från provet. Den erhållna suspensii- 

 nen, vars totala volym var ungefär 1,5 1, tillvaratogs. Att kvantitativt ut- 

 slamma allt iör handen varande lermaterial i proven hade visserligen varit 

 önskvärt, men jag nödgades avstå härifrån, enär det visade sig praktiskt 

 taget outförbart med stora utgångskvantiteter. Dessa kunde å andra sidan 

 ej tagas mindre, om tillräcklig mängd analysmaterial skulle kunna erhållas. 

 Det var ursprungligen meningen att tillvarataga slammet genom att låta det 

 avsätta sig till botten och därefter bortdekantera den överstående vätskan. 

 Detta visade sig emellertid outförbart, enär suspensionen ej på många veckor 

 blev klar. I stället indunstades densamma, vilket givetvis medförde den olil- 

 genheten, att eventuellt i provet befintliga lösliga salter och humusämnen 

 kunde anrikas tillsammans med slammet. Denna felkälla ansågs dock mindre 

 betydande, enär de norrländska podsolmarkerna äro ytterst fattiga på fria 

 salter och humushalten ej inverkar då analysen beräknas på mineralisk 

 substans. (Jfr härom kap. 4: B i och 4: B, 4 1.) Att någon sekundär anrikning 

 av salter bland slammet ej förrycker de erhållna analystalen visas bäst av 

 analyserna själva. Den slutsats, som av dem kan dragas särskilt angående 

 aluminiums förhållande influeras för övrigt på intet sätt av om någon del av 

 alkalierna eller kalcium i analysprovet skulle till en mindre procent förefinnas 

 i form av lösliga salter. 



Analyser av på ovan angivna sätt isolerade lermaterial finnas angivna i kap. 

 11: A under vtorna i och 13. För att emellertid undvika den felkälla, som 

 representeras av lösta salter i suspensionen, följdes vid tvenne sedan företagna 

 slamisoleringar (analyserna, se kap. 11 : F.) en något avvikande metod: Jord- 

 provet uppslammades först i destillerat vatten och fick under ett par dygn 

 sedimentera. Härefter avsifonerades och bortkastades den föga slamhaltiga 

 vätskan, medan bottensatsen efter lagom torkning behandlades med borst- 

 ning o. s. v. på sätt, som ovan beskrivits. Härigenom bör det mesta av even- 

 tuellt befintliga salter ha bortskaffats töre frigörandet av huvudmängden av 

 det för analys avsedda slammet. Som en möjlig felkälla kvarstår dock en del 



