[29^ MARKSTUDIER 77 



punkt har Hesselma n (1917 c, sid. 1236.) företagit å en blekjord, utan 

 att dock ernå ett fullt entydigt resultat. För att belysa frågan om vittring 

 i våra lösa jordlagers djupare partier har jag därför i enlighet med H e s s e 1- 

 mans idéer verkställt analys å enligt i kap. i :C angiven metod isolerat ler- 

 material, d. v. s. korn av storlek under 0,002 mm, ur olika avlagringar. Inal- 

 les sex prov ha undersökts, nämligen: Morän från två m:s djup i Rokliden, 

 Piteå s:n, Norrbotten, blekjord från samma profil, ur vilken moränprovet 

 hämtats, morän från 2 m:s djup, Kulbäcksliden, Degerfors s:n, Västerbotten, 

 morän från 2,5 m:s djup, Lesjöfors, \'ärmland, mjäla från 0,5 m:s djup, 

 Pålgård, Ragunda, Jämtland, samt blekjord från samma profil, ur vilken 

 mjälprovet hämtats. De tre moränproven härstammade ur typiska, hårt sam- 

 manpackade, grå bottenmoräner. Mjälan var fullt typisk för de norrländska 

 ådalarna och föreföll liksom moränerna alldeles oberörd av markvittringen. 

 Blekjordarna undersöktes huvudsakligen för att utröna den egentliga mark- 

 vittringens inflytande, och skola i kap. 4: B 2 ytterligare beröras. De sex ana- 

 lyserna finnas meddelade i kap. 11: A, resp. under yta i och 13 samt i 

 kap. 1 1 : F. 



Det fram.går av undersökningen, att lermaterialet har en helt annan samman- 

 sättning än moderavlagringen i dess helhet. Glödförlusten är mycket stor, dels 

 på grund av hög vattenhalt dels beroende på förhandenvarande humusämnen, 

 vilka på grund av den använda metoden (se kap. i : C) anrikats vid isolerin- 

 gen av lermaterialet i proven från Rokliden och Ragunda. Om humusens 

 vandringar i marken, se närmare kap. 4: B i. 



Kiselsyrehalten i lermaterialen i de av markvittring oberörda proven är vä- 

 sentligt lägre än i moderavlagringarna. Titan, aluminium, järn, magnesium 

 och kali visa en högre halt i lermaterialen än i moderavlagringarna, kalk än 

 högre, än lägre samt natrium städse lägre. En mindre ökning av ett visst 

 ämne i ett lermaterial kan naturligtvis helt enkelt bero på att kvartsen i hög 

 grad har minskats. 



Tillskottet av järn i lermaterialet utgöres till en del av limonit, vilket bl. a. 

 syntes på färgen. Limonithalten har bestämts i tvenne fall, se yta i och 13. 

 Dessa bestämningar gåvo 3 — 5 %, vilket således ej alls täcker hela ökningen 

 av järnet. Det är sannolikt, att flera av de mörka mineralen, främst biotit, 

 på grund av sin ringa hårdhet anrikas i det finaste slammet vid sönderkross- 

 ningen i isen (jfr A t t e r b e r g, 1912J. Ökningen av magnesium förklaras 

 enkelt på samma sätt. Anrikningen av titansyra och kali överensstämmer med 

 förhållandena i många finkorniga sediment. (Jfr härom L i n c k, 1913). Sär- 

 skilt förhållandet mellan kali-«.och natronhalten liknar motsvarande kvot hos 

 många leror och lerskiffrar av olika geologisk ålder. 



Märkligast är den högst avsevärda aluminiumhalten i lermaterialen. Det 

 finnes här ett betydande aluminiumöverskott, som synes stiga i hög grad vid 

 fallande kiselsyrehalt. Det måste tydligen finnas en aluminiumrik förening i 

 det finaste slammet. Denna finnes antagligen i större procent än vad det be- 

 räknade aluminiumöverskottet antyder, ty antagligen är en betydande procent 

 av kali och kalk bunden på annat sätt än i form av fältspatmolekyler, me- 

 dan aluminiumöverskottet beräknats under förutsättning att hela mängden alka- 

 lier och kalk är fältspatbunden. Aluminiumöverskottet i de olika lermateria- 

 len utgör cirka 0,5 procent av hela avlagringens massa utom i den på ler- 

 material ovanligt fattiga moränen från Kulbäcksliden, där det blott är en 



